УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 листопада 2023 року
м. Київ
справа № 185/10538/22
провадження № 51-6798 cк 23
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 вересня 2023 року, 
встановив:
За вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2023 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 вересня 2023 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 задоволено частково, вирок місцевого суду змінено в частині призначеного покарання.
ОСОБА_5 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Згідно з вироком, ОСОБА_5 , визнано винуватим у тому, що він в період часу з 06 березня 2022 року по 15 квітня 2022 року, точний час в ході судового розгляду не надалось можливим встановити, у період дії воєнного стану, достовірно знаючи, що в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_6 , ніхто на даний час не проживає, за попередньою змовою з групою військових окупаційних військ рф, лнр, днр, особи яких встановити на даний час неможливо, реалізуючи свій умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, проник до вказаного будинку та таємно викрав наступне майно: телевізор ТМ «MYSTERY MTV-3029LT200223», телевізор ТМ «SAMSUNG QLED 55» QE55Q60AAUXUA, домашній кінотеатр ТМ «Genius GHT-S200».
Після чого, ОСОБА_5 , з вказаним майном покинув місце вчинення злочину, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 32899 грн 61 коп.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить змінити оскаржувані судові рішення щодо ОСОБА_5 в частині призначеного покарання та призначити його підзахисному покарання у виді 5 років позбавлення волі, від відбування якого звільнити на підставі ст. 75 КК з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 роки. 
В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що судами не враховано усіх даних про особу засудженого, а саме, що він щиро розкаявся, раніше не судимий, злочин вчинив вперше, офіційно працевлаштований. Крім того, має на утриманні неповнолітню дитину, а також дружину інваліда, тому позбавлення його волі призведе до негативних явищ в його родині, оскільки він є єдиною особою, яка працює.  До того ж, вказує, що частина викраденого майна повернута власнику. 
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долучені до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 4 ст. 185 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості є необґрунтованими з огляду на таке.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Згідно ст. 75 цього Кодексу якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість його виправлення без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини справи, в тому числі й тяжкість вчиненого злочину, який згідно з вимогами ст. 12 КК є особливо тяжким, дані про особу винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, викрадене майно частково повернув потерпілому, обставини, що пом`якшують покарання - повне визнання своєї провини, наявність на утриманні неповнолітньої дитини, активне сприяння швидкому розгляду справи, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання. 
Врахувавши вищевикладені обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку що виправлення та перевиховання ОСОБА_5 неможливе без ізоляції від суспільства та призначив йому покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , доводи якої є аналогічними доводам касаційної скарги його захисника ОСОБА_4 , погодився з висновками суду першої інстанції в частині необхідності призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у вигляді позбавлення волі. Разом з тим, вважав розмір призначеного обвинуваченому покарання таким, що не відповідає тяжкості злочину та даним про особу винного.
Так, на думку колегії суддів, судом правильно встановлено обставини, які впливають на покарання, однак не надано їм належну оцінку.
Враховувавши те, що обвинувачений визнав свою вину та щиро розкаявся, відсутність у нього судимостей, колегія суддів дійшла висновку, що покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 185 КК сприятиме виправленню ОСОБА_5 та буде справедливим по відношенню до нього. 
З таким висновком погоджується і колегія суддів Верховного Суду. 
При цьому Верховний Суд звертає увагу захисника на те, що наявність на утриманні у засудженого дружини інваліда не може бути підставою для пом`якшення йому покарання, оскільки ця обставина не утримала його від вчинення тяжкого злочину.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 мотиви щодо незгоди з судовими рішеннями в частині призначеного його підзахисному покарання, не спростовують висновків судів та не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду поставити під сумнів законність та обґрунтованість цих судових рішень.
Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 вересня 2023 року щодо   ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_7                                                   ОСОБА_2                                          ОСОБА_3