УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/420/22 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О.М. 
Категорія 22 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого        Павицької Т.М.,
суддів                 Трояновської Г.С., Коломієць О.С.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №278/420/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Демецька Світлана Леонідівна про визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 вересня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М. в м. Житомир,

в с т а н о в и в :

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила: 
- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку 0,1 га з кадастровим номером 1822082000:02:001:0421, місце розташування: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 33127388, дата державної реєстрації 06.09.2019, державний реєстратор: приватний нотаріус Демецька С.Л., Житомирський районний нотаріальний округ, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 48575398 від 09.09.2019;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 1822082000:02:001:0421, укладений 08.10.2019 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л., реєстраційний номер: 8358;
- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером 1822082000:02:001:0421, місце розташування: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 33586124, дата державної реєстрації: 08.10.2019, державний реєстратор: приватний нотаріус Демецька С.Л., Житомирський районний нотаріальний округ, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49073944 від 08.10.2019, припинивши право власності ОСОБА_2 на цю земельну ділянку.
В обґрунтування позову зазначала, що 19.07.2007 нею було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 1000 кв.м., розташовану за адресою: с. Глибочиця Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області, кадастровий номер 1822082000:02:001:0421, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства. Вказує, що продавцем зазначеної вище земельної ділянки був ОСОБА_3 . Стверджує, що укладений договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. та зареєстровано в реєстрі за №3738. Також, зазначає, що укладений договір купівлі-продажу внесено до державного реєстру правочинів. Вказує, що при посвідчені договору купівлі-продажу земельної ділянки приватним нотаріусом Демецькою С.Л. на державному акті про право власності на землю зроблено відмітку про перехід права власності на вказану вище земельну ділянку із зазначенням документа, на підставі якого відбувся такий перехід. Зазначає, що на момент звернення до суду із даним позовом договір купівлі-продажу земельної ділянки від 19.07.2007 є чинним та ніким не оспорений. Вказує, що станом на день звернення з даним позовом вона не зареєструвала своє право власності на спірну земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Зазначає, що 26.08.2021 вона звернулась до ГУ Держгеокадастру в Житомирській області із заявою про внесення відомостей про земельну ділянку, однак отримала відмову у внесенні таких даних з підстав наявності запису у Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1822082000:02:001:0421. Вказує, що ОСОБА_3 відчуживши у 2007 році земельну ділянку з кадастровим номером 1822082000:02:001:0421, зареєстрував право власності на спірну земельну ділянку за собою, а в подальшому вдруге відчужив спірну земельну ділянку на користь ОСОБА_2 . Вважає такі дії ОСОБА_3 та ОСОБА_2 протиправними та такими, що грубо порушують її право власності на придбану земельну ділянку, що полягає у неможливості останньої зареєструвати у передбаченому законом порядку право власності на нерухоме майно, а відтак вільно нею володіти та розпоряджатися. Враховуючи викладене просила задовольнити позов в повному обсязі.
Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 28 вересня 2023 року провадження по справі №278/420/22 в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку закрито.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 28 вересня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ГУ Держгеокадастру у Житомирській області, приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Демецька С.Л. про визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вона не стала власником спірної земельної ділянки з кадастровим номером 1822082000:02:001:0421, площею 1000 кв.м., розташовану за адресою: с. Глибочиця Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19.07.2007, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л., зареєстрований в реєстрі за №3738. Посилається на правовий висновок ВП ВС від 22.06.2022 у справі №334/3161/17. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вона не стала власником спірної земельної ділянки та помилково вважав належним власником ОСОБА_2 . Вказує, що всі її пояснення в суді першої інстанції зводилися до того, що вона фактично просила витребувати спірну земельну ділянку шляхом визнання договору недійсним та скасування її державної реєстрації права власності. Враховуючи вищевикладене просить рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 19.07.2007 між ОСОБА_4 , яка діяла від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л., зареєстрований в реєстрі за №3738, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав у власність (продав), а ОСОБА_1 прийняла у власність (купила) земельну ділянку з кадастровим номером 1822082000:02:001:0421, площею 1000 кв м, розташовану за адресою: с. Глибочиця Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області.
Підпунктом 1.2. укладеного договору передбачено, що земельна ділянка належить продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №297048, що окремо підтверджується самим державним актом серії ЯГ №297048 від 28.12.2006.
Згідно п.п. 4.1. зазначеного договору право власності виникає у покупця з моменту державної реєстрації прав власності відповідно до вимог чинного законодавства України та одержання державного акта на право власності на земельну ділянку.
Відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів №4314447 від 19.07.2007 вбачається, що інформація про договір купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. та зареєстрований в реєстрі за №3738 внесений до Державного реєстру правочинів за номером: 2226701.
26.08.2021 ОСОБА_1 звернулась до ГУ Держгеокадастру в Житомирській області із заявою про внесення відомостей про вказану вище земельну ділянку, однак рішенням № РВ-1801745512021 отримала відмову у внесенні відомостей (змін до них) з підстав наявності запису у Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1822082000:02:001:0421.
Листом ГУ Держгеокадастру у Житомирській області від 17.08.2021 за №1032/423-21-0.2 ОСОБА_1 повідомлено, що згідно відомостей Державного земельного кадастру 10.09.2019 на земельну ділянку за кадастровим номером 1822082000:02:001:0421 у порядку інформаційної взаємодії реєстратором речових прав Житомирського районного нотаріального округу було внесено відомості щодо речового права (права власності) за ОСОБА_3 та 09.10.2019 в порядку інформаційної взаємодії реєстратором речових прав Житомирського районного нотаріального округу було внесено відомості щодо речового права (права власності) за ОСОБА_2 .
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №297406129 від 01.02.2022, витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-1800411642022 від 14.06.2022 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №184064004 від 08.10.2019, право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 1822082000:02:001:0421 зареєстровано за ОСОБА_2 . Підстава державної реєстрації: договір купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 8358, виданий 08.10.2019, видавник: приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Демецька С.Л.
Також, встановлено, що 08.10.2019 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л., зареєстрований в реєстрі за №8358, відповідно до умов якого, ОСОБА_3 передає у власність (продає), а ОСОБА_2 приймає у власність (купує) земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером 1822082000:02:001:0421, розташовану за адресою: с. Глибочиця Житомирського району Житомирської області.
Підпунктом 1.2. передбачено, що земельна ділянка належить продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №297048 (архівна копія).
Згідно п.п. 4.1. зазначеного договору право власності виникає у покупця з моменту передачі, прийняття земельної ділянки та державної реєстрації права власності, відповідно до вимог чинного законодавства України.
Рішенням Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області №48 від 05.07.2021 затверджено ОСОБА_2 проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки щодо зміни цільового призначення, розроблений ОСОБА_5 .
Також, вбачається, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, спадкова справа до майна померлого не заводилася. Наведене підтверджується Інформаційною довідкою зі спадкового реєстру №70029546 від 14.09.2022.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не набула права власності на спірну земельну ділянку, оскільки не одержала документа, що посвідчує її право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та не здійснила його державної реєстрації. Вказана обставина, відповідно до положень ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу, а також відповідно до умов договору купівлі-продажу свідчить, що позивачка не стала власником земельної ділянки. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.
Щодо права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку з кадастровим номером 1822082000:02:001:0421.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
У частині першій статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України також визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Частинами третьою та четвертою статті 334 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.
Згідно зі статтею 182 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з умов: реєстрація таких прав була проведена відповідна до законодавства, що діяла на момент їх виникнення; на момент їх виникнення діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі №334/3161/17 (провадження №14-188цс20) зробила такі висновки:
«Спірні правовідносини у справі виникли 21 листопада 2011 року (дата укладення позивачем відповідного договору купівлі-продажу спірної квартири).
Станом на вказану дату питання виникнення у набувача права власності на нерухоме майно у разі його відчуження за договором було врегульовано досить суперечливо:
- у ЦК України містилися норми як про державну реєстрацію прав, так і правочинів (частина друга статті 182, статті 210, 657),
- за Законом України №1952-IV, який на вказану дату був чинний у редакції Закону України від 11 лютого 2010 року №1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно ще не здійснювалася й почала проводитись лише з 01 січня 2013 року (пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1878-VI).
Істотно, що частиною третьою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції Закону України №1878-VI) передбачалося, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Причому таке конститутивне значення державної реєстрації для виникнення речових прав на нерухоме майно не може вважатись елементом порядку здійснення державної реєстрації прав, через що юридична сила цієї норми закону не може бути паралізована посиланням на пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №1878-VІ від 11 лютого 2010 року.
Водночас стаття 182 ЦК України у відповідній редакції не містила вказівки на такий конститутивний ефект державної реєстрації речових прав на нерухоме майно й допускала визначення законом лише порядку державної реєстрації, тобто виключно процедурних норм, до яких приписи частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції Закону №1878-VI) не належали.
Крім того, чинна станом на 21 лютого 2011 року редакція частини четвертої статті 334 ЦК України передбачала виникнення права власності у набувача майна за договором, який підлягав державній реєстрації, саме з моменту такої реєстрації договору. Прив`язка моменту виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, саме до моменту такої реєстрації прав була здійснена в редакції частини четвертої статті 334 ЦК України, яка набрала чинності з 01 січня 2013 року (підпункт 4 пункту 3 розділу І, пункт 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1878-VI).
Таким чином, на дату укладення позивачем договору купівлі-продажу спірної квартири дійсно існувала очевидна суперечність між одночасно чинними нормами частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції Закону України №1878-VI) та частини четвертої статті 334 ЦК України щодо того ж самого питання: коли виникає право власності в набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу».
З огляду на викладені вище висновки Великої Палати Верховного Суду у вказаній постанові, зазначену суперечність слід вирішувати на користь пріоритетності норм ЦК України.
Таким чином, до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.
Відтак, особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності».
З урахуванням наведеного висновку Великої Палати колегія суддів виходить з того, що право власності на земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 19 липня 2007 року ОСОБА_1 набула 19 липня 2007 року, тобто з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.
Оскільки ОСОБА_1 було належним чином здійснено державну реєстрацію договору купівлі-продажу від 19 липня 2007 року, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що у позивача не виникло право власності на земельну ділянку за зазначеним правочином.
Щодо скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку та визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до частин другої, третьої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 5 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
У справі, що переглядається встановлено, що 08.10.2019 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л., зареєстрований в реєстрі за №8358, відповідно до умов якого, ОСОБА_3 передає у власність (продає), а ОСОБА_2 приймає у власність (купує) земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером 1822082000:02:001:0421, розташовану за адресою: с. Глибочиця Житомирського району Житомирської області.
Вказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_1 просить визнати недійсним.
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до листа відділу ДРАЦС у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) №789/16/22.23-15 від 19.07.2022 в архіві відділу ДРАЦС зберігається актовий запис про смерть на ОСОБА_3 за №170 від 25.10.2021, складений виконавчим комітетом Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області.
Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 28 вересня 2023 року провадження по справі №278/420/22 в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку закрито.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).
Згідно з частиною другою статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Враховуючи викладене, оскільки ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 28 вересня 2023 року закрито провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, доводи апеляційної скарги не містять підстав для оскарження чи скасування зазначеної ухвали, а тому судом апеляційної інстанції не можуть бути вирішенні вказані позовні вимоги.
Щодо скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку та припинення права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку.
Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, серед іншого вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
У відповідності до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Таким чином, у відповідності до вимог статей 330, 387, 388, 396 ЦК України право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі №6-1цс15 та від 16 квітня 2014 року у справі №6-146цс13.
Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.
Лише за наявності волевиявлення органу місцевого самоврядування, оформленого рішенням, можливе розпорядження спірним нерухомим майном.
Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом).
Згідно із пунктами 146, 152, 153, Постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21) набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення) цієї особи нерухомого майна. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав (записів до Державного реєстру прав). З відображенням таких відомостей (записів) у Державному реєстрі прав рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпує свою дію. Отже, вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту. Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.
У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17 (провадження №12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі №910/1809/18 (провадження №12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (провадження №14-125цс20, пункт 74), 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21, пункт 148) та інших.
Належним відповідачем за позовом про витребування нерухомого майна є особа, за якою зареєстроване право власності на таке майно.
Отже, вимога про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, провадження №14-208цс18, пункти 146-147.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (провадження №14-125цс20) зазначено, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на час звернення позивача з позовом, записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Відповідно до цієї статті в чинній редакції за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Таким чином, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав (записів до Державного реєстру прав). З відображенням таких відомостей (записів) у Державному реєстрі прав рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпує свою дію. Отже, вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (провадження №12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження №12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (провадження №12-140гс19, пункт 98).
У разі задоволення віндикаційного позову рішення суду про витребування майна забезпечуватиме ефективне відновлення порушених прав власника, оскільки таке судове рішення є підставою для державної реєстрації права власності, тому задоволення вимог щодо скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку не є потрібним для захисту порушених прав позивача.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (провадження №14-125цс20).
Колегія суддів звертає увагу на те, що позовні вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу, скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності є неналежним способом захисту прав та інтересів, так як захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном, з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України.
Враховуючи викладене позовна вимога про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності ОСОБА_2 не підлягають задоволенню з підстав обрання ОСОБА_1 неефективного способу захисту прав.
Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).
Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову, однак помилився щодо мотивів такої відмови.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржене рішення змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції змінено лише мотиви відмови у задоволенні позову, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 вересня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складення повного судового рішення 21 грудня 2023 року.

Головуючий 

Судді