Ухвала
 
04 грудня 2023 року
м. Київ
 
справа № 755/2686/22
провадження № 61-16682 ск 23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     В лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив: скасувати наказ Комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр» (далі - КП «Головний інформаційно-обчислювальний центр») від 17 січня 2022 рокупро припинення трудового договору № 21/к та звільнення його ( ОСОБА_1 ) за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію; поновити його на посаді інженера-електроніка 1 категорії; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
 
2.     Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що його було звільнено з роботи всупереч його волевиявленню на підставі заздалегідь підготовленої і роздрукованої для нього заяви, яку він підписав будучи необізнаним про подальші наслідки такого підписання, а також - з порушенням вимог статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) до завершення двотижневого строку з моменту подання відповідної заяви.
 
3.     Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року позов задоволено. Скасовано наказ від 17 січня 2022 року про припинення трудового договору № 21/к та звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, поновлено його на посаді інженера-електроніка 1 категорії. Стягнуто з КП «Головний інформаційно-обчислювальний центр» на користь ОСОБА_1  середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 367 482,64 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
4.     Рішення місцевого суду мотивоване тим, що при звільненні ОСОБА_1 з роботи відповідачем були порушені вимоги статті 38 КЗпП України, оскільки позивача було звільнено до закінчення двотижневого строку, встановленого вказаною статтею до початку якого працівник повинен повідомити роботодавця про своє звільнення, і протягом якого позивач міг відкликати свою заяву. Також суд звернув увагу на те, що позивач не писав заяви про своє звільнення, а підписав заздалегідь підготовлений і роздрукований відповідачем бланк такої заяви.
 
5.     Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 травня 2023 року, з урахуванням ухвали цього суду від 22 травня 2023 року про виправлення описки, допущено до негайного виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року в частині стягнення з КП «Головний інформаційно-обчислювальний центр» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 367 482,64 грн, але не більше ніж за один місяць.
 
6.     Постановою Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року апеляційну скаргу  КП «Головний інформаційно-обчислювальний центр» задоволено. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
7.     Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що підписуючи заяву про звільнення з визначення дати такого звільнення, позивач розумів та усвідомлював її суть та те, що наслідком її підписання буде звільнення його з роботи у зв`язку з виходом на пенсію. Чинне законодавство не містить вимоги про власноручне написання заяви про звільнення з роботи, при цьому безпосередньо позивач неодноразово підписував надруковані заяви, зокрема про надання йому відпусток. Також помилковим є посилання на обов`язкове відпрацювання двох тижнів на роботі, оскільки зазначене правило не поширюється на випадки, коли працівник самостійно визначає у своїй заяві дату звільнення.
 
8.     22 листопада 2023 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 квітня 2023 року.
 
9.      ОСОБА_1 заявив клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року, посилаючись на те, що він отримав повний текст оскаржуваної постанови апеляційного суду 23 жовтня 2023 року. На підтвердження вказаної обставини скаржник надав скриншот вхідного повідомлення Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2023 року, надісланого на його електронну пошту.
 
10. Клопотання підлягає задоволенню з таких підстав.
 
11. Згідно з частинами першою, другою статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
 
12. Доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року, а також наданий скаржником доказ отримання копії оскаржуваного судового рішення апеляційного суду, свідчать про поважність причин пропуску вказаного строку та наявність підстав для його поновлення. Тому клопотання  ОСОБА_1 необхідно задовольнити.
 
13. Підставою касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
 
14. Обґрунтовуючи касаційну скаргу скаржник вказує на те, що згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Передбачений частиною першою статті 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні (постанова Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі № 201/1384/16-ц). При цьому протягом двотижневого строку з дати попередження роботодавця про звільнення з роботи працівник може відкликати свою заяву. Вказане відповідає висновкам, викладеним в постановах Верховного Суд від 15 липня 2019 року у справі № 686/22102/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 820/3360/17, від 25 березня 2020 року у справі № 295/14595/17. Факт подання працівником заяв про відкликання своєї заяви про звільнення з роботи, хоч і не має юридичних наслідків, однак свідчить про відсутність свідомого волевиявлення працівника щодо звільнення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (постанова Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 820/243/16). У справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. В цій справі його було звільнено з роботи всупереч його волевиявленню до завершення двотижневого строку, передбаченого статтею 38 КЗпП України, на підставі заздалегідь підготовленої і роздрукованої для нього заяви, яку він підписав будучи необізнаним про подальші наслідки такого підписання.
 
15. Перевіривши доводи касаційної скарги та оскаржуване судове рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження в цій справі з огляду на таке.
 
16. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
17. Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 15 липня 1974 року  ОСОБА_1 працював у КП «Головний інформаційно-обчислювальний центр». До моменту звільнення ОСОБА_1 займав посаду інженера - електроніка І категорії.
 
18. Наказом КП «Головний інформаційно-обчислювальний центр» від 17 січня 2022 року № 21/к ОСОБА_1 було звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію згідно зі статтею 38 КЗпП України. Підставою для звільнення стала заява ОСОБА_1 від 17 січня 2022 року.
 
19. Статтею 36 КЗпП України визначено підстави припинення трудового договору, пунктом 4 якої передбачено, що підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).
 
20. Відповідно до частин першої, другої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
 
21. В постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 753/1181/18 вказано, що за змістом статті 38 КЗпП України сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення. Таким чином, слід дійти висновку про те, що роботодавець, при звільненні за статтею 38 КЗпП України, вправі звільнити працівника із займаної посади на його прохання раніше двотижневого строку, без зазначення причин, але з зазначенням дати звільнення.
 
22. В постанові Верховного Суду від 17 лютого 2022 року у справі № 643/18277/20 зазначено, що стаття 38 КЗпП України визначає письмове попередження власника про звільнення за два тижні. Проте закон не забороняє власнику роботи звільнення працівника у такий строк, про який він просить. За бажанням позивача в даному випадку строк попередження про звільнення скоротився до одного дня.
 
23. Враховуючи наведене, доводи касаційної скарги про те, що відповідач міг звільнити його лише після завершення двотижневого строку, передбаченого статтею 38 КЗпП України, є безпідставними, оскільки вказаний строк насамперед спрямований на захист роботодавця від раптового звільнення працівника, а не додатковим часом для працівника для обдумування свого рішення про звільнення з роботи. Можливість відкликання працівником поданої ним заяви про звільнення протягом двотижневого строку, передбаченого статтею 38 КЗпП України для попередження роботодавця про своє звільнення (у випадку, якщо сторони не узгодили інший строк для звільнення), є додатковим механізмом, який захищає інтереси обох сторін щодо продовження трудових правовідносин, у разі зміни обставин, які стали передумовою для припинення трудового договору. При цьому, за вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду, за домовленості сторін (яка відображається в заяві працівника у вигляді бажаної дати звільнення з роботи, яка підписана роботодавцем і погоджена в установленому законом порядку) звільнення працівника може бути здійснено в межах визначеного статтею 38 КЗпП України двотижневого строку.
 
24. Крім цього, за обставинами цієї справи, позивач звернувся до роботодавця із заявою про його звільнення у зв`язку з виходом на пенсію, що за статтею 38 КЗпП України створило для роботодавця (відповідача) обов`язок звільнити позивача з роботи у строк, про який він просив.
 
25. Вищенаведене не суперечить висновками, викладеним в постановах Верховного Суду  від 15 липня 2019 року у справі № 686/22102/18, від 25 листопада 2019 року у справі № 201/1384/16-ц від 19 лютого 2020 року у справі № 820/3360/17, від 25 березня 2020 року у справі № 295/14595/17 щодо застосування статті 38 КЗпП України. Натомість, що стосується посилання на можливість відкликання працівником своєї заяви про звільнення з роботи протягом двотижневого строку, то воно також не заслуговує на увагу, оскільки: 1) сторони погодили днем звільнення 17 січня 2022 року, тобто день подання позивачем заяви про звільнення з роботи; 2) в цій справі судами не встановлено, що позивач звертався до роботодавця із заявою про відкликання поданої ним заяви про звільнення з роботи, що також свідчить про нерелевантність посилання в касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 820/243/16.
 
26. Посилаючись на необхідність власноручного написання заяви про звільнення з роботи скаржник не зазначив правової норми якою це передбачено, при цьому, як обґрунтовано зауважив апеляційний суд, чинне законодавство не містить такої вимоги, доречно вказавши при цьому на те, що позивач неодноразово підписував надруковані заяви з кадрових питань.
 
27. Також під час судового розгляду апеляційним судом не встановлено обставин примушення позивача до подання заяви про звільнення його з роботи.
 
28. Протилежні аргументи скаржника зводяться до його незгоди з установленими апеляційним судом обставинами справи і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
29. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
 
30. У постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
31. Встановивши, що звільнення позивача з роботи було здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства, зокрема статті 38 КЗпП України, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.
 
32. Натомість, доводи касаційної скарги не свідчать про застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норм права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду.
 
33.   Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
 
34.   В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження
 
35.   Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
36.   Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії))
 
37.   Виходячи з викладеного, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
1.       Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.
 
2.       Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року.
 
3.       Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року.
 
4.       Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                       В. В. Пророк

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров