Номер провадження: 22-ц/813/4118/23 
Справа № 522/20674/20
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 – адвоката Бикова Д.Ю.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Бикова Дмитра Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2020 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Яськівська сільська рада Біляївського району Одеської області в особі державного реєстратора Писанки Дмитра Сергійовича, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про скасування державної реєстрації прав власності та зобов`язання вчинити певні дії, -
в с т а н о в и в:

23 листопада 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Яськівська сільська рада Біляївського району Одеської області в особі державного реєстратора Писанки Дмитра Сергійовича, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про скасування державної реєстрації прав власності та зобов`язання вчинити певні дії, по якому просить:
скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , на квартиру, загальною площею 45,23 кв.м, житловою площею 23,2 кв.м, яка складається з: прихожої 1 – 22,03 кв.м, житлової кімнати 2 – 11,6 кв.м, житлової кімнати 3 – 11,6 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка була проведена 15 січня 2020 року на підставі: декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ОДІ 41192540722, від 11.09.2019.
зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку загального користування, площею 13,6 кв.м, шляхом знесення прибудови до житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , площею 13,6 кв.м та привести земельну ділянку в первинний придатний для використання стан – за власний рахунок.
стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, посилаючись на те, що відповідач здійснив будівництво зі зміною геометричних розмірів фундаментів у плані, а саме виконані будівельні роботи із влаштування прибудов до даної квартири із піноблоків площею 13,6 кв.м, чим зайнято земельну ділянку загального користування та збільшено загальну площу квартири з 31.6 кв.м до 45,23 кв.м. Через такі противоправні дії відповідача відбулось відгороження вікна його квартири, в зв`язку з чим повністю відсутнє денне світло, перекрито находження повітря до квартири, тобто порушено повітря обмін, що впливає на життя, здоров`я її батька, який має похилий вік, також в нього обмежено доступу для обслуговування її квартири. Відповідачем подані недостовірні дані для початку виконання будівельних робіт та наказом Управління від 28.01.2020 скасовано право на виконання будівельних робіт, набутого на підставі повідомлення. З метою відновлення її прав просить задовольнити позовні вимоги.
31 січня 2022 року відповідач ОСОБА_1 надав суду пояснення на позовну заяву, у яких просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що, вимагаючи скасування державної реєстрації права власності на квартиру, позивач фактично просить позбавити його права власності на всю квартиру, яке він набув правомірним шляхом на підставі договору дарування від 23 січня 2008 року. Позивач ОСОБА_2 зобов`язана було довести, що не лише факт самочинного будівництва, а й порушення її прав таким будівництвом, надавши відповідні докази, зокрема докази затемнення кімнат, перекриття находження повітря до квартири, тобто порушено повітря обмін, що впливає на життя, здоров`я її батька, який має похилий вік, також обмежено доступу для обслуговування її квартири, про що вона зазначає в обґрунтування позовних вимог. 
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 підтримала позовні вимоги.
Адвокат Олійник Олександр Олександрович в інтересах відповідача ОСОБА_1 заперечував проти задоволення позову.
Третя особа, державний реєстратор Писанка Д.С., звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності. Інші учасники процесу про причини неявки суд не повідомили.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено. Суд скасував державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру, загальною площею 45,23 кв.м, житловою площею 23,2 кв.м, яка складається з: прихожої 1 – 22,03 кв.м, житлової кімнати 2 – 11,6 кв.м, житлової кімнати 3 – 11,6 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка була проведена 15.01.2020 року на підставі: декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ОДІ 41192540722, від 11.09.2019, зобов`язав ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку загального користування, площею 13,6 кв.м, шляхом знесення прибудови до житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , площею 13,6 кв.м та привести земельну ділянку в первинний придатний для використання стан – за власний рахунок та стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 522,40 грн.
В апеляційній скарзі адвокат Биков Дмитро Юрійович в інтересах відповідача ОСОБА_1 просить суд рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Позивач ОСОБА_2 та представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, а саме Яськівської сільської ради Біляївського району Одеської області, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про отримання судових повісток.
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у скарзі та відзиві адвоката Тітова Вячеслава Георгійовича в інтересах позивача ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За змістом статей 316, 317, 321, 391 ЦК України право власності – це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Згідно частини 1 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Відповідно до частини 2 статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Частиною 4 статті 376 ЦК України передбачено, що, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
Згідно частини 7 статті 376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
 Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому у використання як єдиного цілого за умови що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. В той же час, за приписами ст. 152 ЖК УРСР переобладнання і перепланування житлового будинку і житлового приміщення приватного житлового фонду, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання лише за умови, що такі не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування.
Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV, в редакції чинній на дату про проведення державної реєстрації речових прав – 03 лютого 2017 року, (надалі – Закон №1952-IV), визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі – державна реєстрація прав) – офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону №1952-IV).
У пунктах 1 та 2 частини 3 статті 10 Закону №1952-IV зазначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах, та перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (стаття 11 Закону №1952-IV).
Відповідно до частини другої статті 12 Закону №1952-IV записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.
Частиною 3 статті 26 Закону №1952-IV передбачено, що, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_2 .
Відповідачем ОСОБА_1 було розпочато виконання будівельних робіт з реконструкції квартири АДРЕСА_3 зі зміною геометричних розмірів фундаментів у плані, улаштовано прибудову за рахунок якої збільшено загальну площу квартири з 31.6 кв.м до 45,23 кв.м.
15 січня 2020 року державним реєстратором Яськівської сільської ради Біляївського району Одеської області Писанкою Д.С. здійснено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , на квартиру, загальною площею 45,23 кв.м, житловою площею 23,2 кв.м, яка складається з: прихожої 1 – 22,03 кв.м, житлової кімнати 2 – 11,6 кв.м, житлової кімнати 3 – 11,6 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка була проведена 15 січня 2020 року на підставі: декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ОДІ 41192540722, від 11.09.2019.
Наказами управління від 28.01.2020 за №01-13/26 ДАБК було скасовано право на виконання будівельних робіт на вказаному об`єкті будівництва та наказом за №01-13/27 ДАБК скасовано декларацію про готовність вказаного об`єкту до експлуатації.
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що 15 січня 2020 року внесено зміни до реєстру прав нерухомості на квартиру АДРЕСА_4 , на підставі декларації про готовність об`єкту до експлуатації.
Отже, 15 січня 2020 року ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 45,23 кв.м, в порушення ч. 5 ст. 26, ч. 10 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та п. 16 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою КМУ за №461 від 13.04.2011 року та ст. 376 Цивільного кодексу України.
Загальною площею 23,2 кв.м, яка складається з: прихожої: – 22,03 кв.м, житлової кімнати 2 – 11,6 кв.м, житлової кімнати 3 – 11,6 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка була проведена державним реєстратором Яськівської сільської ради Писанкою Д.С., на підставі: декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ОД 141192540722, виданий 11.09.2019, видавник Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, документ отримано з СРД; технічний паспорт, серія номер: 4 09-2019-ТП-ОД, виданий 04.09.2019; договір дарування серія номер: 3 – 84, виданий 23.01.2008.
Порядок проведення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна регламентується Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 20.01.2005 за №2375/ІУ далі Закон), а також Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, що не суперечить вимогам Закону.
Враховуючи вищевикладене, а саме те, що реєстрація права власності від 15.01.2020 була проведена на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ОД141192540722, виданий 11.09.2019, видавник Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, яка була скасована – 28 січня 2020 року, внаслідок чого реєстрація права власності підлягає скасуванню.
Також, земельна ділянка, на якій ОСОБА_1 здійснив своє незаконне будівництво, перебуває у комунальній власності, будь-які правовстановлюючі документи на земельну ділянку відсутні, відтак діями ОСОБА_1 також порушено права територіальної громади м. Одеси.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року, справа №725/5630/15-ц, провадження №14-341цс 18 зазначила, що юридичними :актами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; можливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з рахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.
Суду не надані належні та допустимі докази, що ОСОБА_1 зайняв земельну ділянку загального користування, площею 13,6 кв.м, шляхом будівництва прибудови до житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , площею 13,6 кв.м та здійснив реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 45,23 кв.м у встановленому законом порядку.
Розглянувши справу повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено, суд першої інстанції вважав правомірними заявлені позовні вимоги, які є обґрунтованими, тому їх задовольнив.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані  встановлюються  такими  засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять  до  предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, позивачем ОСОБА_2 не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, що здійснена відповідачем прибудова до квартири суттєве порушує права позивача. 
Так, згідно положень статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень порушень його права власності від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми, є наявність у позивача права власності та встановлених судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.
У пунктах 4,5 постанови №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правий режим самочинного будівництва)» Пленум Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень.
Відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. 
У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК)».
Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 5, 11, 22, 23 вказаної постанови від 30 березня 2012 року №6, «Відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.
Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
Вимоги відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування про зобов`язання особи, яка, маючи дозвіл на будівництво нерухомого майна, допустила при цьому істотне відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, чи істотне порушення будівельних норм і правил, провести відповідну перебудову можуть бути заявлені як у разі, коли ці відхилення були допущені при будівництві нерухомості, так і внаслідок перебудови під час її експлуатації (частина сьома статті 376 ЦК).
Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.
При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з`ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.
У необхідних випадках для з`ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу згідно з вимогами статті 143 ЦПК. 
Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові, при цьому факт відхилення від проекту та порушення будівельних норм і правил має довести особа, яка пред`явила позов про знесення самочинного будівництва (частина сьома статті 376 ЦК, частина перша статті 60 ЦПК).
Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.
В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 ЦК зобов`язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об`єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову.
Якщо технічна можливість перебудови об`єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна.
Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов`язання здійснити перебудову.
Погодження забудовника на перебудову при розгляді справи про знесення самочинного будівництва за можливості перебудови, якщо це підтверджено, є підставою для відмови в позові лише тоді, коли рішення суду, яке набрало законної сили, про зобов`язання здійснити перебудову не виконано не з вини забудовника, про що державним виконавцем складено відповідний акт».
Отже, з`ясування того, наскільки збудована будівля порушує будівельні норми та правила, потребує спеціальних знань й необхідно було призначити відповідну судову експертизу. Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові. 
Крім того, позивачем не надано доказів технічної можливості знесення прибудови до житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , площею 13,6 кв.м без пошкодження конструкції споруди в цілому, не визначено, яку саме частину будинку слід знести, її розмір та конфігурацію. 
Розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2021 року у справі №592/4105/16 (провадження №61-3740св21) зробив наступний правовий висновок: «Під істотним порушенням будівельних норм і правил необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що внаслідок будівництва відповідачем спірної споруди було порушено освітлення вікон у ванній кімнаті та в літній кухні, які розташовані на території його домоволодіння.
Встановивши зведення відповідачем самочинного будівництва суди залишили поза увагою, що позивач, який не є ні власником, ні користувачем земельної ділянки на якій зведені спірні будівлі, зобов`язаний довести не лише факт самочинного будівництва, а й порушення його прав таким будівництвом, надавши відповідні докази, зокрема, докази затемнення кімнат, про що він зазначає в обґрунтування заявлених вимог.
Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.
Отже, позивач у цій справі зобов`язаний був довести не тільки факт самочинного будівництва, а й порушення його прав як власника сусідньої земельної ділянки та будинку, а також обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб як знесення.
Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій у цій справі та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд у постанові від 09 січня 2020 року зазначив, що суди не з`ясували, чи буде належним способом захисту порушеного права позивача знесення належного відповідачу нерухомого майна, чи є технічна можливість виконати перебудову нерухомого майна відповідно до будівельних норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами.
Під час нового розгляду суди попередніх інстанцій не виконали вказівок Верховного Суду, а саме не з`ясували, яке саме право позивача порушене з огляду на підстави заявленого позову, на підставі відповідного висновку експерта не встановили технічної можливості/неможливості проведення перебудови відповідно до будівельних норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, та наявності згоди відповідача на проведення такої перебудови, при цьому задовольняючи позов застосували крайню міру – знесення самочинного будівництва.
Крім того, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що лише відповідач має надати докази на підтвердження того, що усунення порушення прав позивача можливе без застосування крайнього заходу – знесення спірних будівель, оскільки обов`язок доведення обґрунтованості захисту прав позивача   у такий спосіб, як знесення самочинної будівлі, покладено саме на нього».
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач ОСОБА_2 стверджувала, що через такі противоправні дії відповідача відбулось відгороження вікна його квартири, в зв`язку з чим повністю відсутнє денне світло, перекрито находження повітря до квартири, тобто порушено повітря обмін, що впливає на життя, здоров`я її батька, який має похилий вік, також в нього обмежено доступу для обслуговування її квартири.
Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач, який не є ні власником, ні користувачем земельної ділянки на якій зведені спірні будівлі, зобов`язаний довести не лише факт самочинного будівництва, а й порушення його прав таким будівництвом, надавши відповідні докази, зокрема, докази затемнення кімнат, про що він зазначає в обґрунтування заявлених вимог.
Проте, позивачем ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів у підтвердження порушення своїх прав внаслідок зведення прибудови до квартири.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення та правової висновок Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем в судовому засіданні не доведено, що зведенням прибудови відповідач істотно порушив будівельні норми і правила, що це суперечить суспільним інтересам, порушує права позивача наслідком чого може бути знесення збудованого (прибудованого) об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 . 
За таких підстав, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що позивачем, ОСОБА_2 не доведено належним чином, що у даному випадку відповідач порушує права позивача, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право не підлягає судовому захисту. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Тому, вимоги ОСОБА_2 є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.
Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України та норм матеріального права, а саме, статей 15, 16, 316, 317, 391, 376 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Бикова Дмитра Юрійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Яськівська сільська рада Біляївського району Одеської області в особі державного реєстратора Писанки Дмитра Сергійовича, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про скасування державної реєстрації прав власності та зобов`язання вчинити певні дії, залишити без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 11 грудня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький   

Р.Д. Громік

                                                                                                                    С.М. Сегеда