Справа № 438/1307/21                                Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т. 
Провадження № 22-ц/811/3271/22                Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 листопада 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Цьони С.Ю.
з участю: ОСОБА_1 , його представника – ОСОБА_2 , 
представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 18 листопада 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

в серпні 2021 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що 04 грудня 2017 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу у позику грошові кошти у сумі 3 000 доларів США. Зазначає, що відповідач вказані кошти прийняв та зобов`язався повернути їх на вимогу, про що власноручно написав розписку. Окрім того, 12 грудня 2017 року між ними було укладено ще один договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 2 000 доларів США та 600 євро. Відповідач вказані кошти прийняв та зобов`язався повернути їх на вимогу, про що власноручно написав розписку. Стверджує, що 21 липня 2021 року позивач направив відповідачу вимогу про повернення коштів у сумі 5000 доларів США та 600 євро протягом п`яти днів з моменту її отримання. Вказує, що вимогу відповідач отримав 23.07.2021 року, проте домовленості не виконав, грошових коштів позивачу не повернув. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 5 000 доларів США та 600 Євро.
Рішенням Бориславського районного суду Львівської області від 18 листопада 2022 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договорами позики у розмірі 5000 доларів США та 600 Євро.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати, що складаються із 1533 гривень 34 копійок. 
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Зазначає, що на виконання домовленостей за розписками від 04 грудня 2017 року та 12 грудня 2017 року ОСОБА_1 29.08.2020 року виконав свої зобов`язання стосовно повернення коштів, а саме, повернув позивачу 2 100 Євро та 300 доларів США, а також мобільні телефони марки Епл айфон 11 (3 шт.), Самсунг гелексі С7, Соні інспіріа (3 шт.), Епл айфон 6С (2 шт.), еквівалент вартості яких складав 3 000 доларів США, що підтверджується відповідними розписками, в яких також зазначено, що позивач не має жодних претензій матеріального та морального характеру до відповідача. Стверджує, що факт виконання зобов`язання ОСОБА_1 також підтверджується відеоматеріалами, на яких зафіксовано факт передачі коштів та телефонів ОСОБА_3 . Вказує, що відповідач не отримував жодних вимог про повернення коштів позивачу, таких доказів не містять й матеріали справи, оскільки позивачем не було долучено опису вкладення поштового відправлення №8210007105987, яким, начебто, направлялась вимога на адресу відповідача. Стверджує, що фіскальний чек не є доказом особистого повідомлення ОСОБА_1 , а свідчить лише про надання послуги відділенням поштового зв`язку, з такого неможливо встановити відправника та адресу відправлення. Також апелянт вважає, що судом першої інстанції грубо порушено вимоги процесуального права, зокрема не взято до уваги клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, а також всупереч ст. 247 ЦПК України судове засідання проведено без фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_3 5000.00 дол. США та 600 євро, що підтверджується розписками від 04.12.2017 року та від 12.12.2017 року, написання яких не заперечувалося, однак вказані кошти на вимогу ОСОБА_3 не повернув, а відтак суд вважав підставними його позовні вимоги про стягнення позичених коштів.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 1, ч. 3 ст. 1049 ЦК України).
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Верховний Суд зауважив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Крім цього, ст. 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, підтвердженій у постановах від 12.11.2020 у справі №154/3443/18, від 26.09.2018 у справі №483/1953/16-ц, від 31.10.2018 у справі №707/2606/16-ц.
З копії розписки, написаної 04 грудня 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_3 3000 (три) тисячі доларів США, зобов`язався повернути по вимозі.
З копії розписки, написаної 12 грудня 2017 року, вбачається, що ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_3 2000 доларів США та 600 євро, зобов`язуючись повернути по вимозі.
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 визнавав написання ним вищезгаданих розписок про отримання від ОСОБА_3 в позику грошових коштів, а також визнавав отримання від ОСОБА_3 коштів за вказаними розписками.
Частина 1 статті 82 ЦПК України передбачає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
А відтак, обставина щодо отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_3 в позику 3000 дол. США за розпискою від 04.12.2017 року та 2000.00 дол. США та 600.00 євро за розпискою від 12.12.2017 року, що ОСОБА_1 визнається, доказуванню не підлягає. 
Судом першої інстанції встановлено, що 21 липня 2021 року позивач направив відповідачу вимогу про повернення коштів у сумі 5000 (п`ять тисяч) доларів США та 600 (шістсот) євро, які відповідач отримав згідно розписок від 04.12.2017 та від 12.12.2017.
Отримання відповідачем вимоги 23.07.2021 підтверджується роздруківкою поштового пересилання №8210007105987.
Звернення до суду з позовом позивач обґрунтовує тим, що відповідач позичені згідно з розписками кошти не повернув, на підтвердження чого ОСОБА_3 надав оригінали розписок про отримання ОСОБА_1 грошових коштів у позику, що зберігалася у ОСОБА_3 , оскільки позичені кошти за розписками ОСОБА_1 , не були йому повернуті.
Заперечуючи щодо позову, ОСОБА_1 стверджував про те, що позичені кошти на вимогу ОСОБА_3 він повернув, на підтвердження повернення позичених коштів долучив розписки від 29.08.2020 року.
З розписки від 29 серпня 2020 року вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серія НОМЕР_1 ) отримав від ОСОБА_1 телефони марки: Apple Iphone 11 (3 шт.), Samsung Galaxy s7 (1 шт.), Sony Xperia ХА (3 шт.), Apple Iphone 6s (2 шт.), Apple Iphone 6 (1 шт.), що є еквівалентом до 3000 (три тисячі) доларів США в рахунок написаної останнім розписки. Жодних претензій морального та матеріального характеру у нього до ОСОБА_1 немає.
З розписки від 29 серпня 2020 року вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серія НОМЕР_1 ) отримав від ОСОБА_1 2100 (дві тисячі сто) Євро та 300 (триста) доларів в рахунок написаної останнім розписки.
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 заперечив передачу ОСОБА_1 вказаних розписок, як на підтвердження повернення ним позичених коштів, а також ствердив те, що на вказаних розписках міститься не його підпис.
Ухвалою суду від 24.05.2023 року у справі призначалася судово-почеркознавча експертиза належності ОСОБА_3 підпису на згаданих вище розписках.
З висновку експерта №СЕ-19/114-23/12567-ПЧ від 17.08.2023 року вбачається, що два підписи ОСОБА_3 в оригіналі розписок від 29.08.2020 року, виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою з наслідуванням підписів останнього.
А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведене спростовує доводи ОСОБА_1 про те, що повернення ним ОСОБА_3 коштів, отриманих за розписками від 04.12.2017 року та від 12.12.2017 року, підтверджується розписками від 29.08.2020 року.
Крім цього, ст. 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане.
А тому, наявність саме у ОСОБА_3 оригіналу розписок про отримання ОСОБА_1 коштів у позику від 04.12.2017 року та від 12.12.2017 року, є належним та допустимим доказом того, що позичені кошти ОСОБА_1 не були повернуті. 
На думку колегії суддів, відповідач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження повернення позичених у ОСОБА_3 коштів згідно з розписками від 04.12.2017 року та від 12.12.2017 року.
Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.
Згідно з умовами розписок від 04.12.2017 та від 12.12.2017, ОСОБА_1 зобов`язався повернути по вимозі ОСОБА_3 3000.00 дол. США за розпискою від 04.12.2017 року та 2000.00 дол. США і 600.00 євро за розпискою від 12.12.2017 року, тобто, ОСОБА_1 повинен був повернути ОСОБА_3 саме грошові кошти, а відтак зазначення у розписці від 29.08.2020 року про отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_1 мобільних телефонів, вартість яких еквівалентна 3000.00 дол. США, за відсутності домовленості між ними про передачу мобільних телефонів замість грошових коштів, не є доказом повернення грошових коштів в розмірі 3000.00 грн. 
Стверджуючи про повернення ОСОБА_3 позичених коштів, ОСОБА_1 покликався на долучений до матеріалів справи відеозапис з камери, на якому, як він ствердив, міститься запис передачі ОСОБА_3 грошових коштів та мобільних телефонів, що свідчить про повернення ОСОБА_1 позичених кощтів.
ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції заперечив ту обставину, що на відеозаписі зафіксовано передачу йому коштів з метою повернення ОСОБА_1 коштів, позичених згідно з розписками від 04.12.2017 року та від 12.12.2017 року, оскільки кошти та мобільні телефони ним особисто не передавалися, а передавалися сином відповідача, який також заборгував ОСОБА_3 грошові кошти, а відтак ствердив, що на відеозаписі зафіксовано повернення коштів, які заборгував ОСОБА_3 саме син відповідача. 
Враховуючи такі суперечливі пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, колегія суддів приходить до висновку, що відеозапис передачі коштів та мобільних телефонів, за відсутності інших належних та допустимих доказів, не є беззаперечним доказом повернення ОСОБА_1 позичених коштів.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов до вірного та обгрунтованого висновку, що відповідач, отримавши від ОСОБА_3 у позику грошові кошти, свої зобов`язання за договором позики не виконав, так як у встановлений строк не повернув позичені кошти позикодавцеві ОСОБА_3 .
Суд дійшов до вірного висновку, що неналежним виконанням відповідачем умов договору позики, а саме, неповернення ним позичених грошових коштів, були порушені права позивача, а тому його права підлягають судовому захисту шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 зазначеної в письмових розписках суми – 5000.00 доларів США та 600.00 Євро.
Згідно з ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року в справі №373/2054/16-ц відступила від правової позиції Верховного Суду України в справі №6-79цс14 і від позиції Верховного Суду в справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання в національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) зробила такі висновки: сторони в разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, «можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Суд в оскаржуваному рішенні вірно зазначив, що враховуючи, що за умовами двох розписок від 04.12.2017 та 12.12.2017 між сторонами фактично в позику були передані грошові кошти в іноземній валюті – доларах США та євро, за її змістом позичальник зобов`язався повернути грошові кошти саме в іноземній валюті, та беручи до уваги відсутність між сторонами будь-яких домовленостей щодо переведення боргового зобов`язання в національну валюту чи в еквівалент до національної валюти, суд дійшов висновку, що за умовами вказаних розписок позичальник зобов`язаний повернути борг в іноземній валюті – доларах США та євро, а відтак вірно стягнув з відповідача на користь позивача суму боргу 5000 доларів США та 600 євро згідно з двома розписками від 04.12.2017 та 12.12.2017.
Доводи апелянта про повернення ОСОБА_3 позичених коштів, отримання яких в позику підтверджується розписками від 04.12.2017 року та від 12.12.2017 року, написання яких відповідач не заперечував, як і не заперечував отримання від ОСОБА_3 цих коштів, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не підтверджені відповідачем належними та допустимими доказами.
Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 18 листопада 2022 року – залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 4302 грн. за проведення судової почеркознавчої експертизи. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 13.11.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк