ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року	Львів	Справа № 380/14255/22 пров. № А/857/10895/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

         головуючого судді - Іщук Л.  П.,
         суддів – Обрізка І. М., Судової-Хомюк Н.М., 
         за участі секретаря судового засідання – Доморадової Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Львівської міської ради на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року (головуючий суддя Кухар Н.А., м. Львів) у справі № 380/14255/22 за позовом Об"єднання співвласників багатоквартирного будинку "Котляревського 49" до Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ТОВ "Вестгруп Капітал" про визнання протиправною та скасування ухвали,

в с т а н о в и в :
ОСББ "Котляревського 49" звернулося з адміністративним позовом до Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ТОВ "Вестгруп Капітал", у якому просить визнати протиправною та скасувати ухвалу Львівської міської ради № 1919 від 17 лютого 2022 р. «Про надання ТзОВ "Вестгруп капітал" дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. І.Котляревського, 47».
Позов обгрунтовує тим, що будинки 47 та 49 по вул. Котляревського у м. Львові відносяться до пам`яток архітектури та знаходяться в межах історичного ареалу м. Львова. Зазначає, що будинок 49 по вул. Котляревського у м. Львові є пам`яткою архітектури №116-ЛВ відповідно до наказу Міністерства культури України від 06.12.2016 №1162. Вважає, що  даючи дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. І.Котляревського, 47 порушено право позивача на прибудинкову територію. Також зазначає, що відповідачем при винесенні оскаржуваної ухвали не було враховано цільове призначення земельної ділянки, а саме, відносення її до земель історико-  культурного призначення. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року позов задоволено.
Не погодившись із рішенням суду, Львівська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій покликається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що земельна ділянка, дозвіл на розробку проекту землеустрою якої надавався в оскаржуваній ухвалі, не містить об`єктів нерухомого майна, які відносяться до пам`яток архітектури, а натомість на ній розміщені три об`єкти нерухомого майна, належні ТОВ «Вестгруп капітал». Вважає, що факт межування земельної ділянки на вул. Котляревського, 47 з будинком №49 не встановлює автоматично віднесення спірної земельної ділянки до земель історико-культурного призначення. Звертає увагу, що межі історичного ареалу м. Львова не погоджені у встановленому порядку, оскільки не погоджені Міністерством культури України. Також зазначає, що Земельним кодексом України  визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Відповідно до ухвали ЛМР №3924 від 30.09.2010р. «Про затвердження містобудівної документації «Корегування генерального плану м. Львова» ІІ-стадія. Генеральний план» земельна ділянка, відповідно до картографічних матеріалів, наданих ТОВ «Вестгруп капітал», належить до території багатоповерхової житлової забудови (5,9,14,15 поверхів). Згідно з ухвалою №3840 від 18.09.2014 р. «Про затвердження містобудівної документації «План зонування території міста Львова: Франківський та Сихівський райони» земельна ділянка, відповідно до картографічних матеріалів, наданих ТОВ «Вестгруп капітал», знаходиться в межах функціональної зони Ж-2 (зона малоповерхової житлової забудови, до 4 поверху включно). Вважає, що підстави відмови, а саме, невідповідність містобудівній документації, відсутні, оскільки заявник звернувся з метою отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
07 вересня 2023 року позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу із викладом заперечень щодо наведених відповідачем обставин та правових підстав, з якими позивач не погоджується, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Під час апеляційного розгляду представник відповідача підтримала апеляційну скаргу.
Представники позивача у судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Представник третьої особи у судове засідання не з`явився.
Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представників, проаналізувавши письмові докази, які є в матеріалах справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції і визнається сторонами,  ухвалою Львівської міської ради «Про надання ТзОВ "Вестгруп капітал" дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. І.Котляревського, 47» надано Товариству з обмеженою відповідальністю "Вестгруп капітал" дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0943 га на вул. 1 Котляревського, 47 у місті Львові для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за рахунок земель, що не надані у власність або користування, з подальшим переведенням їх до земель житлової та громадської забудови. Зобов`язано товариство з обмеженою відповідальністю "Вестгруп капітал" подати у встановленому порядку міській раді на затвердження проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки».
ОСББ "Котляревського 49", вважаючи ухвалу Львівської міської ради № 1919 від 17 лютого 2022 року «Про надання ТзОВ "Вестгруп капітал" дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. І.Котляревського, 47» протиправною та такою, що порушує права і законні інтереси позивача, звернулося до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваною ухвалою права та законні інтереси ОСББ як розпорядника пам`ятки архітектури та користувача прибудинкової території порушені. Суд зазначив, що оскільки спірна земельна ділянка віднесена до земель історико-культурного призначення, то надаючи дозвіл ТОВ «Вестгруп» на розроблення проекту землеустрою щодо її відведення для будівництва та обслуговування житлового будинку, з подальшим переведенням їх до земель житлової та громадської забудови, відповідач допустив неправомірну зміну цільового призначення земельної ділянки. Також при винесенні ухвали Львівська міська рада не врахувала розташування пам`ятки архітектури на земельній ділянці, яка підлягає захисту відповідно до  Закону України «Про охорону культурної спадщини».
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ч.2  ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з ч. 2  ст.116 ЗК України  набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність  або надання їх у користування.
Частинами 1-3, 14  ст. 123 ЗК України  встановлено, що надання земельних  ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).
Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення,  звертається з  клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених  статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки  та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). 
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. 
Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів,  прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко- економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених  пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. 
Виходячи з наведеного, законом чітко встановлений порядок і підстави відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування.
Апеляційний суд звертає увагу, що підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування може бути не лише невідповідність місця розташування земельної ділянки містобудівній документації, як зазначає апелянт, але й вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів 
Частинами четвертою, п`ятою вищенаведеної статті 54   Конституції України  встановлено, що культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.
Конституція України  також закріплює за кожним обов`язок не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки (стаття 66).
Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулює  Закон України «Про охорону культурної спадщини»  (далі - Закон №1805-ІІІ), у преамбулі до якого зазначено, що об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою. Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
За визначеннями, наведеними у  статті 1 Закону №1805-ІІІ:
- історичне населене місце - населене місце, яке зберегло повністю або частково історичний ареал і занесене до Списку історичних населених місць України;
- історичний ареал населеного місця - частина населеного місця, що зберегла старовинний вигляд, розпланування та форму забудови, типові для певних культур або періодів розвитку;
- об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність;
- пам`ятка культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України; історичний ареал населеного місця - частина населеного місця, що зберегла об`єкти культурної спадщини і пов`язані з ними розпланування та форму забудови, які походять з попередніх періодів розвитку, типові для певних культур або періодів розвитку.
Згідно зі  статтею 32 Закону №1805-ІІІ з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам`яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій навколо них мають встановлюватися зони охорони пам`яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару.
Відповідно до частини 1  статті 34 Закону №1805-ІІІ землі, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації.
Частинами 1, 2  статті 37 Закону №1805-ІІІ встановлено, що  будівельні, меліоративні, шляхові та інші роботи, що можуть призвести до руйнування, знищення чи пошкодження об`єктів культурної спадщини, проводяться тільки після повного дослідження цих об`єктів за рахунок коштів замовників зазначених робіт.
Земельним кодексом України, зокрема, статтями  53,  54, землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні  заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби віднесені до земель історико-культурного призначення.
Навколо пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, об`єктів культурної всесвітньої спадщини, музеїв просто неба), меморіальних музеїв-садиб, які надані та використовуються для потреб охорони культурної спадщини, встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель.
Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом.
Враховуючи наведене, колегія суддів наголошує, що однією з умов віднесення земельної ділянки до земель історико-культурного призначення є розташування на ній об`єктів, визначених статями  53,  54 ЗК України, та  статтею 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини», зокрема, пам`яток культурної спадщини.
Апеляційний суд звертає увагу, що  Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства» від 19.09.2013 №581-VII  Україною ратифіковано Рамкову конвенцію Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства.
Згідно із статтею 5 Рамкової конвенції Ради Європи про значення культурної спадщини для суспільства Сторони зобов`язуються, зокрема: визнавати громадський інтерес до культурної спадщини відповідно до її значення для суспільства; підвищувати цінність культурної спадщини через її виявлення, вивчення, тлумачення, захист, збереження та представлення; сприяти захистові культурної спадщини як важливого фактору для спільних цілей сталого розвитку, культурного різноманіття й сучасної творчості; визнавати цінність культурної спадщини, яка знаходиться на територіях під їхньою юрисдикцією, незалежно від її походження; розробляти інтегровані стратегії для сприяння виконанню положень цієї Конвенції ( пункти a), b), e), f), g) цієї статті Конвенції).
Отже, згідно з вищенаведеними приписами правових норм національного законодавства і положень актів міжнародного права, ратифікованих Україною, культурна спадщина перебуває під охороною закону, а держава забезпечує збереження об`єктів, що становлять культурну цінність, до яких  Закон України «Про охорону культурної спадщини»  відносить й території, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність, зокрема, історичні ареали населених місць.
Збереження об`єктів культурної спадщини, їх охорона, яка полягає, у тому числі, у запобіганні їхньому руйнуванню або заподіянню шкоди, зокрема, у результаті здійснення несанкціонованої господарської діяльності, забезпеченні захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь є одним із пріоритетних та головних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
Україною взято міжнародне зобов`язання визнавати громадський інтерес до культурної спадщини відповідно до її значення для суспільства, сприяти захистові культурної спадщини як важливого фактору для спільних цілей сталого розвитку, культурного різноманіття й сучасної творчості, визнавати цінність культурної спадщини, яка знаходиться на її території як в цілому, так і у певних населених пунктах - історичних населених містах України.
З метою захисту традиційного характеру середовища населених місць України та на виконання  статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини»  постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 №878  затверджено Список історичних населених міст України (міста і селища міського типу), до якого внесено і місто Львів.
Абзацами першим-третім пункту 2 вказаної постанови Кабінету Міністрів України Державному комітетові будівництва, архітектури та житлової політики разом з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями постановлено забезпечити протягом 2001- 2003 років розроблення та затвердження науково-проектної документації з визначення меж історичних ареалів населених місць, включених до зазначеного Списку.
Львівською міською радою затверджено Генеральний план м. Львова, а також межі історичного ареалу та зони регулювання забудови м. Львова, про що свідчать наступні рішення: ухвала 14 сесії 4-го скликання №2146 від 31.03.2005 «Про затвердження «Концепції розвитку міста» при корегуванні генерального плану м. Львова»; ухвала 18 сесії 5-го скликання №3924 від 30.09.2010 «Про затвердження містобудівної документації «Корегування генерального плану м. Львова» ІІ-стадія. Генеральний план»; рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №1311 від 09.12.2005 «Про затвердження меж історичного ареалу та зон регулювання забудови м. Львова».
Отже, Генеральний план м. Львова розроблено і затверджено, а спірна земельна ділянка входить до історичного ареалу, про що свідчить Рішення Львівської міської ради №924 від 22.10.2021 «Про погодження меж історичного ареалу м. Львова».
Як встановлено судом першої інстанції та визнається сторонами,  земельна ділянка  на вул. Котляревського,47,  щодо якої надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою, впритул прилягає до будинку  АДРЕСА_1 (вілла Кароля Дзядоня Дзелінського), який є пам`яткою архітектури №116-ЛВ відповідно до наказу Міністерства культури України від 06.12.2016 №1162.
Таким чином, відповідно до статті 54 ЗК України  та статті 32 Закону №1805-ІІІ навколо будинку  АДРЕСА_1 встановлюється зона охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вимог ст.54 ЗК України  та ст. 32 Закону №1805-ІІІ при наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою на відведення у користування земельної ділянки ТОВ "Вестгруп Капітал" Львівською міською радою не дотримано, оскільки не враховано, що будинок АДРЕСА_1 розміщується впритул до межі земельної ділянки на АДРЕСА_1 , що суперечить умові встановлення охоронної зони навколо пам`ятки архітектури.
Крім того, у постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі №813/4701/16, від 22 жовтня 2021 року у справі № 160/7922/20 сформовано правовий висновок про те, що зважаючи на імперативність вимог частини першої  статті 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини», земельна ділянка належить до земель історико-культурного призначення за фактом знаходження на ній споруди (будівлі), яка є пам`яткою архітектури чи іншим об`єктом культурної спадщини. Неприйняття міською радою рішення про зміну цільового призначення цієї земельної ділянки та приведення його у відповідність до дійсного призначення не впливає на правовий режим цієї земельної ділянки як такої, що належить до земель історико-культурного призначення, оскільки за законом такий правовий режим пов`язаний з фактом знаходження на ній споруди (будівлі), яка є пам`яткою архітектури чи іншим об`єктом культурної спадщини, а не рішенням органу місцевого самоврядування.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі №813/4701/16, від 22 жовтня 2021 року у справі № 160/7922/20.
Таким чином, враховуючи те, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах історичного ареалу м. Львова та впритул до її межі знаходиться пам`ятка архітектури №116-ЛВ, відтак апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що земельна ділянка на АДРЕСА_2 відноситься до земель історико-культурного призначення.
Наведене спростовує доводи апелянта, що спірна земельна ділянка не містить жодних об`єктів нерухомого майна, які б були віднесені до пам`яток архітектури, а відтак не належить до земель історико-культурного призначення.
Відповідно до частини 7  статті 20 Земельного Кодексу України  зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до вимог  ст. 21 Земельного Кодексу України  порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.
Крім того, апеляційний суд вважає обгрунтованими висновки суду першої про те, що відповідачем не враховано, що земельна ділянка, яка погоджена для відведення ТОВ "Вестгруп Капітал" у користування, межує із стіною будинку на АДРЕСА_1 , а отже, таке відведення позбавляє жителів будинку права на прибудинкову територію.
Крім того, як встановлено, щодо меж прибудинкової території з 2017 року у Франківському районному суді м. Львова триває судовий спір позивача з Львівською міською радою і дана обставина Львівською міською радою при ухваленні оспорюваного рішення не бралася до уваги, тому оскаржуване рішення не можна вважати таким, що винесене з врахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
Відповідно до вимог ч.2  ст.2 КАС України  у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), розсудливо та пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що ухвала Львівської міської ради № 1919 від 17 лютого 2022 рjre «Про надання ТзОВ "Вестгруп капітал" дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_2 » прийнята необґрунтовано, нерозсудливо та непропорційно, є протиправною та підлягає скасуванню, а Львівська міська рада, яка є суб`єктом владних повноважень, і на яку  статтею 77 КАС України  покладений обов`язок доведення правомірності прийнятого нею рішення, не надала належних доказів для оцінки судом обставин його правомірності та підставності.
Інші доводи та аргументи скаржника, наведені ним у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.
При обґрунтуванні постанови і спростуванні доводів апелянта колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також враховується позиція Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформована, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58), згідно якої принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2  ст. 6 КАС України  суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а  ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального або порушення норм процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Підстави для нового розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України відсутні.
Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 травня 2023 року у справі № 380/14255/22 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.  

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк  	
Повне судове рішення складено 13 листопада 2023 року