КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 753/9161/22                                                               Головуючий у суді І інстанції Комаревцева Л.В.
Провадження № 22-ц/824/9114/2023                                                  Головуючий у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
25 жовтня 2023 року                                                  м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами акціонерного товариства «Сенс-Банк»,  ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 березня 2023 року та на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства «Сенс Банк», ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович, про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування майна з чужого незаконного володіння,
 
в с т а н о в и в:
 
У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до АТ «Альфа-Банк», яке 30 листопада 2022 року змінило своє найменування на АТ «Сенс Банк», ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін М.А., про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і витребування майна з чужого незаконного володіння.
Позов обґрунтувала тим, що належна їй на праві власності квартира АДРЕСА_1 , набута нею у власність в порядку спадкування на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 червня 2016 року, виданого після смерті її батька - ОСОБА_3 , яка мала місце ІНФОРМАЦІЯ_1, протиправно вибула з її володіння на користь АТ «Альфа-Банк» відповідно до рішення державного реєстратора № 54389371 від 02 жовтня 2020 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та 12 листопада 2020 року на підставі договору купівлі-продажу відчужена останнім на користь ОСОБА_1 , оскільки банк, в іпотеці якого перебувала вказана квартира, пропустив визначений статтею 1281 ЦК України строк пред`явлення вимог до спадкоємців, які прийняли спадщину, та втратив право вимоги за кредитним і іпотечним договорами, а тому позивач вважає наявними підстави для скасування зазначеного рішення про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя на спірне майно та його витребування з чужого незаконного володіння у кінцевого набувача.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року позов задоволено частково.
Витребувано з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 958195180000).
У задоволенні позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовлено.
Стягнуто з АТ «Сенс Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 5 668,65 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 5 668,65 грн.
Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2023 року заяву представника позивача - адвоката Дикого Ю.О. про ухвалення додаткового рішення у справі задоволено.
Стягнуто з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 17 253,70 грн, витрати по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 246,10 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 17 253,70 грн, витрати по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 246,10 грн.
Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями в частині задоволених вимог позивача, відповідач АТ «Сенс Банк» в особі представника - адвоката Тищенко К.І. звернулося з апеляційними скаргами, в яких просить їх скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення (постанову), яким повністю відмовити у задоволенні позову та заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.
В обґрунтування апеляційних скарг зазначило, що державну реєстрацію права власності на квартиру  АДРЕСА_1 було проведено на підставі наявного в іпотечному договорі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя з дотриманням встановленої законом процедури та в подальшому правомірно відчужено на користь добросовісного набувача, тому підстави для витребування вказаної квартири з його володіння на користь позивача відсутні.
Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення, не вірно застосував положення статті 134 та частини восьмої статті 141 ЦПК України, не врахувавши, що попереднього орієнтованого розрахунку судових витрат стороною позивача не подавалось та пропущено визначений п`ятиденний строк для подання доказів на підтвердження розміру понесених судових витрат після ухвалення рішення. Крім того, в матеріалах справи відсутні належні докази, як щодо вартості послуг, порядку і розміру нарахувань за такі послуги, так і доказів розрахунку між позивачем та її адвокатом, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат, понесених на професійну правничу допомогу.
Відповідач ОСОБА_1 , не погодившись з вищевказаними судовими рішеннями в частині задоволених позовних вимог, через представника - адвоката Слабоуса Є.А. також подала апеляційні скарги, в яких просить їх скасувати з мотивів невідповідності висновків, викладених в рішеннях суду, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити новерішення про відмову у задоволенні позову та заяви про долучення доказів понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу і ухвалення додаткового рішення у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційних скарг посилається на те, що іпотекодержателем було звернуто стягнення на спірну квартиру в передбаченому законом порядку та з урахуванням положень укладеного іпотечного договору, як наслідок, подальший продаж квартири банком відбувався за відсутності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно будь-яких відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень, в тому числі про права позивача, а відтак ОСОБА_1 є добросовісним набувачем квартири.
Встановивши, що є чинне рішення суду, яким звернуто стягнення на іпотечну квартиру  АДРЕСА_1 , суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, оскільки відповідач придбала зазначену квартиру в АТ «Альфа-Банк», як особи, що мала право її відчужувати, а тому застосування до спірних правовідносин положень статті 388 ЦК України є неправильним та свідчить про безпідставне втручання у право власника на мирне володіння її майном. Згідно сформованої правової позиції Верховного Суду, якщо є не скасоване рішення суду, на підставі якого особа набула право власності на майно, то відсутні правові підстави для його витребування відповідно до статті 388 ПК України у добросовісного набувача, оскільки за таких обставин добросовісний набувач придбав це майно в особи, яка мала право його відчужувати.
Відповідач звертає увагу на той факт, що матеріали спадкової справи не містять жодних доказів направлення повідомлення про видачу позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно за вих. № 244/02-14 від 29 червня 2016 року на адресу ПАТ «Укрсоцбанк», а тому суд помилково прийшов до висновку про належне повідомлення банку про прийняття спадщини позивачем. При цьому суд не врахував, що  ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини лише у червні 2016 року, тобто лише через 3 роки та 1 місяць з дати смерті її батька, адже знала про кредити останнього і таким чином намагалась убезпечити себе від можливих потенційних претензій його кредиторів. Факт проживання позивача за однією адресою зі своїм батьком не означає, що вона в силу вимог статей 1268, 1270 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину. Отже, твердження суду про необхідність звернення первісного кредитора ПАТ «Укрсоцбанк» до спадкодавця у строк до 17 липня 2014 року спростовуються матеріалами справи, які доводять як факт відсутності заведеної спадкової справи, так і факт визначеного кола спадкоємців боржника. Крім того, відповідачем у даній справі є не ПАТ «Укрсоцбанк», як кредитор спадкодавця, а саме АТ «Альфа-Банк», в якого перебіг виконання обов`язків по дотриманню вимог статті 1281 ЦК України почався лише із 15 жовтня 2019 року та яке вперше - 06 березня 2020 року з дотриманням шестимісячного місячного строку звернулося до позивача з повідомленням про порушення основного зобов`язання.
Також, на переконання відповідача, представник позивача не мав права засвідчувати копії документів, долучених до позовної заяви, оригінали яких в останнього відсутні, а суд першої інстанції не мав права встановлювати факти за відсутності оригіналів таких документів та не перевіривши відповідність наданої копії оригіналу. Натомість в матеріалах даної справи немає належних доказів того, що  ОСОБА_2 взагалі поінформована про те, що відбувався розгляд справи, де вона є безпосереднім учасником.
Щодо додаткового рішення суду першої інстанції відповідач зазначає, що заява представника позивача про долучення доказів понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та ухвалення додаткового рішення була подана до суду 06 квітня 2023 року, тобто поза межами визначеного частиною восьмою статті 141 ЦПК України п`ятиденного строку, і без зазначення поважних причин для поновлення вказаного процесуального строку, що унеможливлювало розгляд питання розподілу судових витрат, а сама заява підлягала залишенню судом без розгляду.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 позивач в особі представника - адвоката Дикого Ю.О. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку наданим сторонами доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Інших відзивів на апеляційні скарги відповідачів до суду апеляційної інстанції не надходило.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник АТ «Сенс Банк» - адвокат Півторак Т.О., ОСОБА_1 та її представник - адвокат Слабоус Є.А. підтримали подані апеляційні скарги та просили задовольнити їх вимоги.
Позивач та третя особа в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін М.А. причини неявки до апеляційного суду не повідомив, а представник  ОСОБА_2 - адвокат Дикий Ю.О. надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка зазначених учасників справи відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційних скарг.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість основного і додаткового рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзиву на одну з них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року слід залишити без задоволення, а апеляційні скарги на додаткове рішення цього ж суду від 26 квітня 2023 року - задовольнити частково з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 05 липня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», перейменоване в АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_3 укладено договір кредиту № 028/25-269, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 220 000,00 доларів США зі сплатою 13,5 % річних строком до 04 липня 2017 року.
В якості забезпечення виконання умов кредитного договору 05 липня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено іпотечні договори, а саме: № 028/15-350, згідно якого в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_2 , що є власністю іпотекодавця на підставі свідоцтва про право власності від 28 травня 2003 року; № 028/15-351, відповідно до якого в іпотеку банку передано спірну квартиру  АДРЕСА_1 , що є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу від 05 червня 2007 року.
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2013 року у справі № 02/2-1752/12 задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та в рахунок погашення заборгованості в сумі 236 145,85 доларів США, що за курсом НБУ станом на 18 листопада 2010 року складало 1 874 454,92 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 20 травня 2013 року відділом реєстрації смерті у м. Києві.
22 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. заведено спадкову справу № 4/2016 (номер у Спадковому реєстрі 59135471) щодо майна ОСОБА_3 за заявою його дочки - ОСОБА_2 про прийняття спадщини за законом від 24 травня 2013 року.
29 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. видано позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру  АДРЕСА_1 та зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 958195180000).
Судом також встановлено, що у матеріалах спадкової справи № 4/2016 наявне повідомлення приватного нотаріуса за вих. № 244/02-14 від 29 червня 2016 року, яким ПАТ «Укрсоцбанк» повідомлялось про видачу спадкоємцю ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно - квартиру  АДРЕСА_1 , яка перебуває під забороною банку, накладеною на підставі іпотечного договору № 028/15-351 від 05 липня 2007 року.
28 вересня 2020 року АТ «Альфа-Банк» звернулось до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна М.А. за проведенням державної реєстрації права власності на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на квартиру  АДРЕСА_1 .
02 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Юдіним М.А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 54389371, на підставі якого проведено держану реєстрацію права власності на спірну квартиру за АТ «Альфа-Банк».
12 листопада 2020 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г. за реєстровим № 7087, відповідно до якого квартира  АДРЕСА_1 перейшла у власність ОСОБА_1 .
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Щодо рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що банк, пропустивши строки пред`явлення вимог до спадкоємця боржника, які визначені статтею 1281 ЦК України, втратив право вимоги як за основним, так і за додатковим зобов`язанням, відповідно реєстрація права власності на спірну квартиру та подальше її відчуження ОСОБА_1 є незаконними.
Оскільки зазначена квартира вибула з володіння ОСОБА_2 поза її волею на підставі рішення про державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк», прийнятого на підставі договору іпотеки, зобов`язання за яким були припинені, позивач має право на витребування належної їй квартири АДРЕСА_1 від останнього набувача ОСОБА_1 за правилами статті 388 ЦК України, а остання зобов`язана повернути власнику спірну квартиру.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.
Приписи статей 1281 і 1282 ЦК України та статті 23 Закону України «Про іпотеку» регламентують особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника, зокрема і в зобов`язаннях, забезпечених іпотекою. За змістом цих приписів:
у разі переходу права власності на предмет іпотеки у порядку спадкування право іпотеки є чинним для спадкоємця;
спадкоємець, до якого перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця;
спадкоємець (фізична особа) не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником такий спадкоємець відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки;
спадкоємець зобов`язаний повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про борги останнього;
кредитор має пред`явити свою вимогу до спадкоємців протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги;
наслідком пропуску кредитором вказаних строків звернення з вимогою до спадкоємців є позбавлення кредитора права вимоги.
Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» визначає підстави для припинення іпотеки, серед яких немає такої як смерть іпотекодавця, оскільки за змістом частини першої статті 1282 ЦК України та частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки в порядку спадкування іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, який як спадкоємець набуває статус іпотекодавця. Відтак, іпотека у зв`язку з фактом набуття її предмета у власність спадкоємцями боржника-іпотекодавця не припиняється.
Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.
Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.
Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
За змістом пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України та частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (зокрема, іпотека) припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.
Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань.
Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження №14-53цс18).
В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом встановлено, що позивач прийняла спадщину після смерті батька  ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 червня 2016 року та зареєструвала своє право власності на квартиру  АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Із копії відзиву ПАТ «Укрсоцбанк» на позовну заяву ОСОБА_2 у справі № 753/2615/18, датованого 04 травня 2018 року, вбачається, що кредитору (іпотекодержателю) станом на 04 травня 2018 року було достовірно відомо про факт смерті позичальника (іпотекодавця) ОСОБА_3 та ним готувалися документи для пред`явлення вимоги до спадкоємця (а.с. 39, 40, т. 1).
Однак, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про пред`явлення ПАТ «Укрсоцбанк» вимоги до спадкоємця після смерті позичальника (іпотекодавця) у шестимісячний строк, встановлений частиною другою статті 1281 ЦК України.
Разом з тим, у 2012 році ПАТ «Укрсоцбанк» зверталося до ОСОБА_3 з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, за результатом розгляду якого Дарницький районний суд м. Києва ухвалив заочне рішення від 30 жовтня 2012 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 липня 2013 року, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 236 145,85 доларів США, що за курсом НБУ станом на 18 листопада 2010 року складало 1 874 454,92 грн, звернув стягнення на предмет іпотеки, в тому числі на квартиру АДРЕСА_1 .
У вказаній справі № 02/2-1752/12 судами було встановлено, що 05 листопада 2009 року ПАТ «Укрсоцбанк» на адресу ОСОБА_3 направлено претензію про виконання зобов`язань за кредитним договором з попередженням щодо звернення стягнення на предмети іпотеки в разі залишення претензії без виконання (а.с. 37, 38, т. 1).
Таким чином, строк вимоги за кредитними зобов`язаннями настав ще 05 листопада 2009 року, проте АТ «Альфа-Банк», як правонаступник ПАТ «Укрсоцбанк», своїм правом завернути стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки на підставі договору (застереження) про задоволення вимог іпотекодержателя, скористалося лише 28 вересня 2020 року, тобто більше ніж через 7 років після смерті ОСОБА_3  та зі сплином майже 11 років від дня пред`явлення вимоги первісним іпотекодавцем.
Колегія суддів враховує, що частина третя статті 1281 ЦК України в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, якою передбачено, що якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги, не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки право вимоги виникло у ПАТ «Укрсоцбанк»за життя ОСОБА_3 , а тому до спірних правовідносин не можуть застосовуватися правила щодо обрахування строку пред`явлення вимоги до спадкоємця померлого боржника. У такому випадку підлягає застосуванню правило про шестимісячний строк для пред`явлення вимоги спадкоємцям боржника, який починає відлік від дня, коли кредитор дізнався або за усіма обставинами міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги.
Строки, визначені у частині третій статті 1281 ЦК України, не можуть мати на меті дострокове припинення прав кредитора не у спадкових правовідносинах, а тому не можуть починати свій перебіг до настання відповідних умов. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 753/23907/15-ц (провадження № 61-5671св18) та від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц (провадження № 61-13586св20).
Матеріали справи свідчать, що ПАТ «Укрсоцбанк» стало достеменно відомо про факт смерті ОСОБА_3 щонайпізніше 04 травня 2018 року і з того ж дня розпочався шестимісячний строк для пред`явлення вимоги до спадкоємця ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину 22 червня 2016 року після його смерті.
Проте, в матеріалах справи відсутні відомості, які підтверджують те, що в період часу із 04 травня до 04 листопада 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» та/або його правонаступник - АТ «Альфа-Банк» пред`явило ОСОБА_2 вимогу про виконання кредитного договору № 028/25-269 від 05 липня 2007 року за рахунок спадкового (іпотечного) майна.
Отже, достовірно встановивши, що кредитору було відомо про смерть позичальника, починаючи з 04 травня 2018 року, оскільки кредитор в цей день подав відзив на позовну заяву в іншій справі зі спору між сторонами, отримавши матеріали позову разом з документами, що свідчили про прийняття спадщини позивачем і отримання нею правовстановлюючих документів на іпотечне майно, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що строк для пред`явлення вимоги до спадкоємця, передбачений частиною другою статті 1281 ЦК України, у відповідача АТ «Альфа-Банк» сплинув 04 листопада 2018 року, тому саме з вказаної дати основне зобов`язання за кредитним договором є припиненим, що, в свою чергу, тягне за собою припинення іпотеки як похідного зобов`язання.
Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі № 334/8669/18 (провадження № 61-16326св19).
Враховуючи викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що реєстрація АТ «Альфа-Банк» права власності на спірну квартиру та її подальше відчуження на користь ОСОБА_1 є незаконними, оскільки банк пропустив строки пред`явлення вимог до спадкоємця боржника, які визначені частиною другою статті 1281 ЦК України, втративши право вимоги як за основним, так і за додатковим зобов`язанням.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що відповідачем у даній справі є не ПАТ «Укрсоцбанк», як кредитор спадкодавця, а саме АТ «Альфа-Банк», в якого перебіг виконання обов`язків по дотриманню вимог статті 1281 ЦК України почався лише із 15 жовтня 2019 року після приєднання до нього первісного кредитора за спрощеною процедурою, колегія суддів відхиляє, оскільки до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Тобто, внаслідок правонаступництва у матеріальних правовідносинах відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах. При цьому у зв`язку із заміною кредитора його права та обов`язки зберігаються цілком і повністю, змінюється лише суб`єктний склад у зобов`язанні в частині кредитора.
Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди мають враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
ЦК України передбачені засади захисту права власності.
Зокрема відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Такі ж права має законний володілець майна.
ЦК України передбачено серед способів захисту порушених прав віндикацію та реституцію.
Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом статті 388 ЦК України витребування майна власником від добросовісного набувача можливе за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Положення статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке надалі було відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їх волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
У відповідності до вимог статей 330, 387, 388, 396 ЦК України право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-1цс15 та від 16 квітня 2014 року у справі № 6-146цс13.
Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом).
Встановивши, що квартира АДРЕСА_1 вибула із власності ОСОБА_2 поза її волею на підставі рішення про державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк», прийнятого з порушенням прав позивача на підставі договору іпотеки, зобов`язання за яким були припинені, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, для витребування вказаної квартири із незаконного володіння  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 . 
Доводи апеляційної скарги про неможливість витребування майна з огляду на положення частини першої статті 388 ЦК України щодо добросовісності  ОСОБА_1 при укладенні договору купівлі-продажу квартири є необґрунтованими.
Так, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (близькі за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)).
Важливо також перевірити добросовісність насамперед набувача цього майна, у тому числі те, чи знав або міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього.
Відповідно до роз'яснень, що містить пункт 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07лютого 2014 року № 5, набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.
Отже, не може вважатися добросовісною особа, яка придбаває майно на підставі правочину, якщо вона знала чи могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, а також знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (близькі за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61)).
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) зазначила, що при вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно потрібно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки. Тому у справі за належною вимогою суд має врахувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного на аукціоні за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, перед укладенням договору купівлі-продажу спірної квартири від 12 листопада 2020 року відповідач мала можливість ознайомитися із наявною інформацією в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яка станом на 12 листопада 2020 року містила відомості про первинного власника квартири АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 , підставу набуття нею права власності в порядку спадкування - свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 червня 2016 року, про перебування цієї квартири під іпотекою і забороною на підставі іпотечного договору № 028/15-351 від 05 липня 2007 рокута порядок набуття АТ «Альфа-Банк» права власності на іпотечне майно - в позасудовому порядку, та, відповідно, ОСОБА_1 мала можливість вжити усіх розумних заходів для звернення до іпотекодержателя з метою ознайомлення з умовами договору іпотеки, з`ясування стану кредитних правовідносин сторін цього договору та/або їх правонаступників та встановлення дійсного права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмета іпотеки (квартири) шляхом реєстрації права власності на нього на підставі договору (застереження) про задоволення вимог іпотекодержателя.
Для визначення добросовісності набувача нерухомого майна крім приписів ЦК України, слід застосовувати припис пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (близькі за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункт 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (підпункт 6.45 пункту 6)).
Таким чином, якщо нерухоме майно придбаває добросовісна особа, тобто така, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, вона може покладатися на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і відсутності даних про те, що набувач майна знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, цей набувач, добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набуває відповідне право на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (близькі за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункт 38), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (підпункти 7.15, 7.16 пункту 7), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (підпункт 6.46 пункту 6)).
Судовим розглядом встановлено, що станом 12 листопада 2020 року вся необхідна інформація, в тому числі щодо власників квартири АДРЕСА_1 була наявна в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, проте була вилучена 12 листопада 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буглак О.Г., яка посвідчувала укладений між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу квартири, уже під час державної реєстрації права власності ОСОБА_1 , набутого на підставі вказаного правочину (а.с. 45-54, т. 1).
Як покупець спірного нерухомого майна, ОСОБА_1  повинна була розуміти ризики, які несе, придбаваючи іпотечне майно, та пересвідчитися у відсутності прав інших осіб на квартиру, яку вона купує, з урахуванням тієї обставини, що особа іпотекодавця була відмінною від особи власника квартири, про що були наявні відомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на період укладення договору купівлі продажу квартири від 12 листопада 2020 рокуі вказана інформація була у вільному доступі.
Слід також зважити на те, що розсудливий та обачний покупець, купуючи цінне нерухоме майно у м. Києві, у даній ситуації не міг покладатись виключно на добросовісні наміри продавця, а враховуючи обставини даної справи, мав би вжити усіх доступних та розумно передбачуваних заходів з метою гарантування безспірності правочину та уникнення майбутніх ризиків щодо правового статусу придбаного майна.
Проте, з матеріалів справи вбачається, що відповідач таких заходів не вжила та придбала майно, не поцікавившись про стан взаємовідносин між ОСОБА_2 та АТ «Альфа-Банк» за кредитним договором та договором іпотеки.
Доводи апеляційної скарги про те, що витребування майна призведе до безоплатного позбавлення права власності ОСОБА_1 , як добросовісного набувача, є неспроможними, оскільки відповідач може захистити своє право на отримання сплачених нею за договором купівлі-продажу грошових коштів шляхом пред`явлення відповідного позову до продавця АТ «Альфа-Банк», яке без законних на те підстав зареєструвало право власності на квартиру та відчужило її, не маючи на це відповідних правомочностей власника.
Відповідач не зазначила, в чому саме полягає порушення справедливого балансу між сторонами та який надмірний тягар виникне у нею внаслідок витребування майна, що належить позивачу.
У постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, необхідно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункт 100)). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову (стаття 338 ЦК України).
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята статті 12 ЦК України).
За змістом частини першої статті 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.
Колегія суддів в оцінці доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1 щодо наявності непропорційного втручання у її право на мирне володіння майном та заперечень ОСОБА_2 стосовно негативних для неї наслідків при відмові у віндикаційному позові, дійшла висновку, що витребування спірної квартири у відповідача не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном, оскільки приватний інтерес позивача у поверненні свого майна, яке вибуло з її власності поза її волею переважає приватний інтерес кінцевого набувача у збереженні за нею права на спірну квартиру і менш обтяжливого засобу забезпечення захисту та поновлення прав ОСОБА_2 у цій справі немає, так як ОСОБА_1 , як кінцевий набувач, із власності якої витребовується нерухоме майно, не позбавлена можливості відновити свої права на підставі частини першої статті 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до особи, в якої вона придбала квартиру, про відшкодування збитків, проте ОСОБА_2 такого права позбавлена.
Посилання  ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що позбавлення її права власності, набутого на квартиру за договором купівлі-продажу, укладеного з особою, яка в свою чергу звернула стягнення на зазначену квартиру на підставі чинного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 жовтня 2012 року у справі № 02/2-1752/12, є втручанням у право власника на мирне володіння майном, визнаються колегією суддів безпідставними, так як АТ «Альфа-Банк» набуло право власності на квартиру АДРЕСА_1 в поза судовому порядку на підставі наявного в іпотечному договорі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (пункт 4.5), а не відповідно до вказаного рішення, яке залишилося не виконаним.
Отже, з огляду на характер спірних правовідносин та встановлені обставини справи у даному випадку не вбачається невідповідності заходу втручання держави у право власності відповідача критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном, сформованим у практиці ЄСПЛ. Задоволення позову та витребування у відповідача спірної квартири, яка вибула з володіння позивача поза її волею, не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а відповідатиме справедливому балансу інтересів сторін.
Апеляційна скарга АТ «Сенс Банк» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року не містить аргументів на спростування правильності висновків суду першої інстанції, тому не дає підстави вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційних скарг відповідачів.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційних скаргах, відсутні.
Щодо додаткового рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 квітня 2023 року
За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
У частині другій статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Можливість подання сторонами доказів у підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції.
Зокрема, докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції подаються до закінчення судових дебатів у справі саме в суді першої інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 278/1396/19.
У пункті 53 додаткової постанови від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.
Виходячи зі змісту частини восьмої статті 141 ЦПК України, сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.
Зазначене узгоджується із положенням частини першої статті 182 ЦПК України про те, що учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань при розгляді справи судом.
Тобто саме заінтересована сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18
У статті 246 ЦПК України зазначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Аналіз положень статті 126, частини восьмої статті 141 ЦПК України дозволяє дійти висновку, що у випадку неподання доказів витрат протягом визначеного частиною восьмою статті 141 ЦПК України п`ятиденного строку заява про розподіл судових витрат, зроблена стороною до закінчення судових дебатів у справі, повинна залишатися судом без розгляду, що унеможливлює розгляд судом питання розподілу судових витрат без поновлення цього строку.
Зазначене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 17 листопада 2021 року у справі № 205/213/20.
У справі, яка переглядається, встановлено, що представник позивача -адвокат Дикий Ю.О. приймав учать у судовому засіданні під час проголошення рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 березня 2023 року, отримував 28 березня 2023 року копію його вступної та резолютивної частини і до закінчення розгляду справи повідомив суд про намір подати відповідні докази на підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення по суті спору, однак із заявою про долучення доказів понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу і ухвалення додаткового рішення звернувся лише 06 квітня 2023 року.
У вказаній заяві як на підставу для поновлення процесуального строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України, посилався на те, що фактичним місцем проживання ОСОБА_2 є Королівство Швеція, що значно ускладнює процес погодження та підписання документів, а також те, що копію судового рішення ним отримано поштою 05 квітня 2023 року.
Судом першої інстанції питання поновлення зазначеного строку для звернення до суду із заявою про долучення доказів понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу не вирішувалося, рішення з даного процесуального питання не приймалося.
З вищенаведеного вбачається порушення місцевим судом норм процесуального права, які відповідно до пункту 4 статті першої, абазу 2 частини другої статті 376 ЦПК України є підставою для скасування додаткового рішення, оскільки такі порушення призвели до неправильного вирішення справи, а саме під час розгляду поданої заяви про ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат у справі суд не перевірив, чи пропущено стороною позивача строк для звернення до суду із зазначеною заявою,а якщо так, то поважність причин його пропуску та наявність законних підстав для його поновлення.
Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Наведене відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою судові процедури повинні бути справедливими для всіх учасників процесу.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Згідно з частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Сторони вільні розпоряджатися своїми правами на власний розсуд.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно пунктів 4, 6 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.
За змістом частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.
Тобто, саме зацікавлена сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
У відповідності до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Таким чином строк звернення до суду із заявою про долучення доказів на підтвердження розміру понесених судових витрат є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.
Під поважними причинами пропуску процесуального строку слід розуміти лишеті обставини, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась до суду, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами. 
Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Тобто, причина пропуску строку є поважною, якщо відповідну процесуальну дію не вчинено у зв`язку із обставинами, що безпосередньо унеможливлювали або ускладнювали можливість вчинення процесуальних дій у визначений строк. Така обставина має існувати об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк і виникнути протягом строку, який пропущено. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.
Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в процесуальних відносинах сторін, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки, зокрема, залишення заяви без розгляду.
Поновлення процесуального строку без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.
Колегія суддів вважає, що фактичне місця проживання ОСОБА_2 в Королівстві Швеція є суб`єктивними обставинами в оцінці поважності причин пропуску установленого законом процесуального строку та не свідчить про наявність об`єктивних перешкод у представника позивача реалізувати право на подання доказів на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу у встановлений законом п`ятиденний строк після ухвалення рішення по суті спору.
Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що акт приймання-здачі наданої правової допомоги за договором про надання правової (правничої) допомоги від 21 листопада 2021 року був підписаний між ОСОБА_2 та адвокатом Диким Ю.О. 03 квітня 2023 року, тобто в межах строку встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України, однак вчасно до суду поданий не був.
Зазначені обставини також свідчать про те, що адвокат Дикий Ю.О. не керувався датою отримання повного тексту рішення від 28 березня 2023 року, визначаючи остаточний розмір судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, адже приймав безпосередню участь під час розгляду даної справи та достеменно знав про результат розгляду позовних вимог, особисто отримавши вступну та резолютивну частину рішення, про що свідчить відповідна розписка від 28 березня 2023 року (а.с. 220, т. 1).
Враховуючи наведене, сторона позивача, знаючи про ухвалене судове рішення у справі № 753/9161/22 ще 28 березня 2023 року жодним чином не була обмежена в своїх можливостях вжити відповідних заходів та своєчасно надати належні докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, чого зроблено не було.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
У рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» ЄСПЛ роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.
Отже, безпідставне поновлення процесуального строку є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Колегія суддів наголошує, що поважними визнаються лише обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій. Натомість у справі, яка переглядається, позивач та її представник не вказали, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили звернення до суду у встановлений процесуальним законодавством строк. Сторона позивача не навела змістовних і вагомих доводів щодо вчинення нею всіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати її процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не довела, що в цій справі можливість вчасного подання нею доказів на підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від її волевиявлення. Водночас пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку позивача та/або її представника щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку.
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України»).
За таких обставин, надаючи оцінку доводам представника позивача - адвоката Дикого Ю.О. щодо поважності причин пропуску п'ятиденного строку для подання доказів на підтвердження розміру понесених судових витрат після ухвалення рішення, наведеним у заяві про ухвалення додаткового рішення, та наявним у матеріалах справи доказам в їх сукупності і співставленні, колегія суддів вважає, що такі причини є неповажними, а відтак наявні обґрунтовані підстави для залишення заяви про долучення доказів понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу без розгляду.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Згідно із вимогами частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, тому додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2023 року підлягає скасуванню із залишенням заяви позивача про долучення доказів понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу без розгляду з підстав, передбачених статтею 126, частини восьмої статті 141 ЦПК України та частиною першою статті 377 ЦПК України.
Разом з тим, оскільки під час ухвалення Дарницьким районним судом м. Києва рішення від 28 березня 2023 року не було вирішено питання про судові витрати позивача по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову у цій справі, наявні підстави, визначені статтею 270 ЦПК України, для стягнення з АТ «Сенс-Банк та ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2 по 246,10 грн судового збору за подання вказаної заяви з кожного.
Щодо судових витрат
За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у судах апеляційної та касаційної інстанцій, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).
Оскільки апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції по суті спору підлягають залишенню без задоволення, а вказане судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачами судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Водночас, з огляду на те, що додаткове рішення суду стосується тільки розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується предмету спору, судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374 - 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційні скарги акціонерного товариства «Сенс-Банк» та ОСОБА_1 рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 березня 2023 року залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 березня 2023 року залишити без змін.
Апеляційні скарги акціонерного товариства «Сенс-Банк» та ОСОБА_1 на додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 квітня 2023 року задовольнити частково.
Додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Стягнути з акціонерного товариства «Сенс-Банк» та  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2 по 246,10 грн витрат по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову з кожного.
В іншій частині заяву ОСОБА_2 про долучення доказів понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та ухвалення додаткового рішення залишити без розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 03 листопада 2023 року.
 
Головуючий                                                                         С.А. Голуб

Судді:                                                                                   Т.О. Писана

Д.О. Таргоній