УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 листопада 2023 року
м. Київ
Справа № 349/1251/21
Провадження № 51-5439 ск 23
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого -       ОСОБА_1 , 
суддів:                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на  вирок Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2023 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 26 липня 2023 року щодо нього,  
в с т а н о в и в:
Вироком Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2023 року 
ОСОБА_4 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новий Розділ Львівської області, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого; останній раз вироком Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 12 травня 2021 року за ч. 1 ст. 382 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі п`ятиста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що дорівнює 8500,00 грн. На підставі ст. 71 КК України повністю приєднано невідбуту частину основного покарання та приєднано невідбуту частину додаткового покарання за вироком Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 24 червня 2020 року, який змінено ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року, та остаточно призначено покарання за  сукупністю вироків у виді штрафу в розмірі п`ятиста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що дорівнює 8500,00  грн, обмеження волі на строк 139 днів з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки, 
засуджено:
-         за ч. 1 ст. 382 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк один рік;
-         за ч. 3 ст. 369 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.
За сукупністю злочинів, відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у  виді позбавлення волі на строк чотири роки. На підставі ст. 71 КК України із  застосуванням ч. 1 ст. 72 КК України до покарання, призначеного цим вироком, частково приєднано невідбуту частину основного та додаткового покарання за вироком Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 12 травня 2021 року, та визначено остаточно покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк чотири роки один місяць з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 26 липня 2023 року вирок місцевого суду щодо засудженого ОСОБА_4 в частині призначення покарання змінено.
Призначено ОСОБА_4 покарання:
-         за ч. 1 ст. 382 КК України у виді позбавлення волі на строк один рік;
-         за ч. 3 ст. 369 КК України у виді позбавлення волі на строк чотири роки без конфіскації майна.
За сукупністю злочинів, відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки без конфіскації майна. На підставі ст. 71 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 72 КК України до покарання, призначеного цим вироком, частково приєднано невідбуту частину основного та додаткового покарання  за вироком Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 12 травня 2021 року, та визначено остаточно покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк чотири роки один місяць з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки без  конфіскації майна
В решті вирок Рогатинського районного суду Івано-Франківської області 
від 25 січня 2023 року залишено без змін.
Як убачається з касаційного провадження, засуджений ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою від 12 жовтня 2023 року на вирок Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2023 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 26 липня 2023 року щодо нього.
Ухвалою Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 19 жовтня 2023 року його касаційну скаргу було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
На виконання ухвали суду касаційної інстанції надійшла повторна касаційна скарга засудженого.
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, 24 травня 2021  року о 22:52 год. в с. Ялгуш Рогатинської територіальної громади Івано-Франківського району Івано-Франківської області ОСОБА_4 , на якого згідно з постановою Рогатинського районного суду Івано-Франківської області 
від 26 травня 2020 року, яка набрала законної сили 06 червня 2020 року, було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 20400,00  грн, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, всупереч ч. 1 ст. 129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до яких судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на території України, діючи з прямим умислом, без посвідчення водія керував легковим автомобілем ВАЗ 21063, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час чого був зупинений працівниками сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №  4 (м. Рогатин) Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області.
Щоб уникнути кримінальної відповідальності, яка передбачена ч. 1 ст. 382 КК України, ОСОБА_4 запропонував надати службовій особі, яка займає особливо відповідальне становище, заступнику начальника - начальнику слідчого відділення поліції №  4 (м. Рогатин) Івано-Франківського РУП ГУНП в  Івано-Франківській області ОСОБА_5 неправомірну вигоду та надав таку вигоду за невчинення службовою особою в його інтересах дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.
Так, 10 червня 2021 року приблизно об 11:00 год. ОСОБА_4 прибув у  відділення поліції №  4 (м. Рогатин) по вул. Галицькій, 45, в м. Рогатині для проведення слідчих дій в кримінальному провадженні №  12021091210000039 від 25 травня 2021 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.
В цей же день, приблизно о 12:10 год. ОСОБА_4 в кабінеті заступника начальника - начальника слідчого відділення поліції №  4 (м. Рогатин) ОСОБА_5 , діючи з прямим умислом, усно запропонував ОСОБА_5 надати йому неправомірну вигоду в сумі 100 доларів США за непритягнення його до  кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 382 КК України, а також ручкою на  аркуші паперу написав «100$» та передав цей аркуш ОСОБА_6 
23 червня 2021 року приблизно о 12:00 год. ОСОБА_4 , виконуючи свою обіцянку, в кабінеті заступника начальника - начальника слідчого відділення поліції №  4 (м. Рогатин) ОСОБА_5 , діючи з прямим умислом, надав ОСОБА_5 неправомірну вигоду в сумі 2700,00 грн, які поклав на стіл, за непритягнення його до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 382 КК України.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення в частині призначеного покарання та призначити більш м`яке.
Свою скаргу засуджений мотивує тим, що покарання є занадто суворим, порівнюючи із суспільною небезпекою вчиненого діяння. Як вважає скаржник, судом першої інстанції помилково встановлено відсутність обставин, що пом`якшують покарання засудженого, а саме, визнання вини та щире каяття. Зазначені обставини, на його думку, не врахував і суд апеляційної інстанції.
Також засуджений зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а саме те, що у мотивувальній частині вироку зазначено, що обставинами, які обтяжують покарання засудженого, є повторність та рецидив злочину. Відповідно ж до обвинувального акта 
від 16 серпня 2021 року обставинами, що обтяжують покарання відповідно до ст. 67 КК України є рецидив злочинів. Отже, суд, на думку засудженого, безпідставно та помилково визнав повторність, обставиною, що обтяжує покарання, що вплинуло на призначення більш суворого покарання для засудженого. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі. 
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із  відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в  процесуальному документі суду тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і  не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у  конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, конкретизуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину та (або) характеристику особи винного, згідно з КК України виступають самостійним чинником, який має значення для індивідуалізації покарання. 
Як убачається з копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахував характер та ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, а також дані про особу обвинуваченого, який характеризується задовільно, раніше був судимий, на  обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. 
Обставинами, які б пом`якшували покарання ОСОБА_4 , судом першої інстанції визнано щире каяття у вчиненому, а обставинами, які обтяжують покарання, - є повторність та рецидив злочину.
Своєю чергою,апеляційний суд ретельно перевірив усі доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 та не погодився з рішенням суду першої інстанції, який обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_4 , вказав повторність.
Разом із тим, мотивуючи своє рішення, суд апеляційної інстанції зауважив, що вищевказане не впливає на законність та обґрунтованість рішення суду в  частині покарання, оскільки призначене покарання є справедливим та повністю відповідає ступеню тяжкості вчинених правопорушень та сукупності вищенаведених даних, які характеризують обвинуваченого, з урахуванням обставини, яка пом`якшує його покарання (щире каяття) та обставини, яка його обтяжує (рецидив злочину).
На переконання суду касаційної інстанції, місцевий суд, з яким в частині виду та строку призначеного покарання правильно погодився й апеляційний суд, призначив ОСОБА_4 покарання, виходячи з  принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, вчиненому засудженим, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості. 
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі за вчинене ним кримінальне правопорушення у мінімальному розмірі, визначеному ч. 3 ст.  369 КК України, вважаючи таке покарання, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
З огляду на тяжкість зазначеного кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_4 , яке віднесено до корупційних злочинів, та його суспільну небезпечність, конкретні обставини справи і дані про його особу, зважаючи, що він неодноразово судимий (останній раз у 2021 році - до покарання в тому числі й у виді обмеження волі), однак належних висновків для себе не зробив, колегія суддів вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій, не порушено передбачених КК України загальних засад призначення покарання. А тому доводи обвинуваченого щодо необхідності призначення йому більш м`якого покарання є неспроможними. 
Ухвала суду апеляційної інстанції у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст.  428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на  вирок Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2023 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 26 липня 2023 року щодо нього. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                               ОСОБА_2                                ОСОБА_3