ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року	Львів	Справа № 302/1786/23 пров. № А/857/21739/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                              Коваля Р.Й., Носа С.П.
за участі секретаря судового засідання:           Скрутень Х.Б. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 25 жовтня 2023 року (суддя – Кривка В.П., час ухвалення – не зазначено, місце ухвалення – смт. Міжгір`я, дата складання повного тексту – не зазначено), 
в адміністративній справі №302/1786/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Відділення поліції №2 Хустського районного управління поліції Національної поліції в Закарпатській області, 
про визнання протиправною та скасування постанови, закриття провадження у справі,

                                                             встановив: 

У жовтні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідачів Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Відділення поліції №2 Хустського районного управління поліції Національної поліції в Закарпатській області, в якому просив: 1) визнати протиправною та скасувати постанову інспектора ВП №2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області від 24.09.2023 серії БАД №268710 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.2 ст.126, ч.6 ст.121, ч.5 ст.125 КУпАП, у виді штрафу в розмірі 3400 грн, з подвійним стягненням штрафу в сумі 6800 грн; 2) провадження у справі про адміністративне правопорушення за серії БАД №268710 від 24.09.2023 закрити за відсутності події та відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. 
Відповідач ГУ Національної поліції в Закарпатській області подав відзив на позовну заяву, у якому висловив незгоду з її вимогами. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 25.10.2023 позов задоволено частково. Змінено постанову серії БАД №268710 від 24.09.2023 про накладення  штрафу на ОСОБА_1 в сумі 3400 грн за правопорушення, передбачені статтями 121 ч.6, 126 ч.2, 125 ч.5 КУпАП, виключивши з переліку статтю 125 ч.5 КУпАП, в решті постанову залишено без змін. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, а тому  підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що ОСОБА_1 визнає, що перебував в нетверезому стані та мав непристойний вигляд, але мотоциклом ОСОБА_1 не керував і не міг таким керувати, бо такий був несправний. Цих обставин працівники поліції до уваги не брали, та не провели огляд мотоцикла. В присутності гр. ОСОБА_1 працівники поліції постанову серія БАД №268710 про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 3400 грн не складали, не роз`яснили йому, які правопорушення йому інкримінуються та право на захист. Постанову ОСОБА_1 отримав 29.09.2023 року поштовим листом. ОСОБА_1 вважає, що в його діях відсутній склад адміністративних правопорушень, передбачених ч.2 ст.126, ч.6 ст.121, ч.5 ст.125 КУпАП, оскільки жодних правил дорожнього руху він як водій не порушував, бо не був водієм. Вказує апелянт, що самі відповідачі повинні були надати докази на підтвердження винуватості позивача та правомірності свого рішення, а не навпаки. Відповідачем на ствердження своєї позиції не подано суду повну фіксацію всіх обставин події, в тому числі і факт складання постанови та оголошення такої позивачу. В даному випадку суд відкрито порушив презумпцію невинуватості особи та презумпцію правомірності позиції позивача, допоки така не буде спростована суб`єктом владних повноважень, став упереджено на бік відповідачів. Окрім того, оскаржувана постанова поліцейського не містить вказівки на які-небудь докази щодо підтвердження вини позивача. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 25.10.2023 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю. 
Відповідач ГУ НП в Закарпатській області подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити в задоволені апеляційної скарги, вважаючи оскаржене рішення суду законним, обґрунтованим та прийнятим в межах чинного законодавства. 

У засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, явку повноважних представників не забезпечили, жодних заяв чи клопотань щодо відкладення розгляду справи не подавали, хоча належним чином усі були повідомленні про дату, час та місце розгляду справи. 
Відповідно до статті 313 КАС України суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість апеляційного розгляду справи у відсутності сторін (їх представників). 
Згідно з ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 
Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити. 

Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 
Відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД №268710 від 24.09.2023 року, визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.2 ст.126, ч.6 ст.121, ч.5 ст.125 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн (а.с. 7). 
За змістом вказаної постанови ОСОБА_1 визнано винним в тому, що він 23.09.2022 року о 22 год. 33 хв. в смт Міжгір`я, вул.Прохідна керував мотоциклом «Кавасакі», не маючи права керування ТЗ, без реєстрації, без шолома, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.126 КУпАП - за ознаками порушення ПДР п.2.1 «а»; ч.6 ст.121 КУпАП - за ознаками порушення ПДР п.2.9 «в»; ч.5 ст.125 КУпАП - за ознаками порушення ПДР п.2.35. 
Не погодившись із винесенням вказаної постанови, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом. 

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що поліцейський притягнув позивача до відповідальності за ч.5 статті 125 КУпАП, натомість такої норми в КУпАП не існує. Натомість суд вважав, що вина позивача в учиненні правопорушень, передбачених статтею 121 ч.6, статтею 126 ч.2 КУпАП доведена суб`єктом владних повноважень, а позивач свої вимоги не довів. 
Суд апеляційної інстанції не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України. 
Предметом судового дослідження за даними правовідносинами є правомірність/протиправність постанови поліцейського про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері дотримання правил дорожнього руху. 
Стаття 14 Закону України «Про дорожній рух» зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. 
Порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, користування зовнішніми світловими приладами, правила пересування пішоходів, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки на території України відповідно до статті 41 Закону України «Про дорожній рух» регулюються Правилами дорожнього руху (далі - ПДР), затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306. 
Пунктом 1.3 ПДР визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. 
Юридичні та фізичні особи, винні в порушенні законодавства про дорожній рух, відповідних правил, нормативів і стандартів, несуть відповідальність згідно з законодавством України (ст.53 Закону України «Про дорожній рух»). 
Також, згідно із п.1.9 ПДР, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. 
У розділі 2 ПДР закріплено обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів, зокрема, відповідно до пункту 2.1 «а» ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. 
За приписами пункту 2.4 ПДР України, на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені у пункті 2.1 ПДР України. 
Частиною другою статті 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
Згідно п.2.9 «в» ПДР, водієві забороняється керувати транспортним засобом, не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС, або таким, що не пройшов відомчу реєстрацію в разі, якщо законом встановлена обов`язковість її проведення, а також без номерного знака або з номерним знаком, що: не належить цьому засобу; не відповідає вимогам стандартів; закріплений не в установленому для цього місці; закритий іншими предметами чи забруднений, що не дає змоги чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 м; неосвітлений (у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості) чи перевернутий. 
Частиною 6 ст.121 КУпАП передбачена відповідальність за керування водієм транспортним засобом, не зареєстрованим або не перереєстрованим в Україні в установленому порядку. 
Статтею 125 КУпАП передбачена відповідальність за інші порушення правил дорожнього руху, крім передбачених статтями 121-128, частинами першою і другою статті 129, статтями 139 і 140 цього Кодексу. 
Колегія суддів також зазначає, що відповідно до ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. 
Згідно з частинами 1, 2 ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. 
Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (ст.245 КУпАП). 
Як передбачено приписами ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Згідно з положеннями ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчинення та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосується забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. 
Як видно зі змісту ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. 
Згідно з ч.4 ст.258 КУпАП, у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст.283 цього Кодексу. 
Відповідно до ч.1 ст.283 КУпАП, постанова про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (ПІБ, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (ПІБ (за наявності) дата народження, місце проживання чи перебування); опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення. 
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу. 
За приписами частини 1 статті 8 Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII) поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. 
Відповідно до ст.40 Закону №580-VIII, поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою, зокрема, забезпечення дотримання правил дорожнього руху. 
Тобто положення Закону №580-VIII надають право поліції використовувати інформацію відеозапису та фотокартки в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення. 
Відповідно до статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. 
Згідно ч. 1, 4 ст.73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. 
Відповідно до ч.2 ст.74 КАС України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Статтею 75 КАС України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. 
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
В адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. 
Отже, у розглядуваній адміністративній справі відповідач, як суб`єкт владних повноважень, зобов`язаний довести правомірність свого рішення (постанови) про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, та, зокрема довести факт вчинення позивачем порушень Правил дорожнього руху відповідними доказами. 
Дослідивши матеріали справи, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач факт вчинення ним адміністративного правопорушення заперечив повністю. Вказує, що перебував в нетверезому стані та мав непристойний вигляд, але мотоциклом не керував і не міг таким керувати, бо такий був несправний. Також зазначає позивач, що у його присутності  працівники поліції спірну постанову не складали, не роз`яснили йому які правопорушення йому інкримінуються та право на захист. ОСОБА_1 вважає, що в його діях відсутній склад адміністративних правопорушень, передбачених ч.2 ст.126, ч.6 ст.121, ч.5 ст.125 КУпАП, оскільки жодних правил дорожнього руху він як водій не порушував, бо не був водієм. В позовній заяві, ОСОБА_1 зазначив, що 23.09.2023 року він не керував мотоциклом та відповідно не був водієм, а був пішоходом. Мотоцикл, який він штовхав (вів), був та є несправним (не на ходу). 
Відповідач, окрім зазначення обставин події в оскаржуваній постанові, надав суду відеозапис, дослідивши який, апеляційним судом встановлено, що такий містить обставини того, що працівники поліції ведуть розмову з ОСОБА_1 в темну пору доби на не освітленій ділянці дороги. Службовий автомобіль працівників поліції припаркований на узбіччі, фари такого направлені на мотоцикл, який також є припаркованим. Фари мотоцикла не ввімкнені, двигун не працює. На запитання поліцейського ОСОБА_1 відповідав відразу, не задумуючись, а саме: 1) на запитання: кому належить мотоцикл? ОСОБА_1 відповів - мені; 2) на запитання: чи керував він мотоциклом? ОСОБА_1 відповів (категорично заперечуючи), що не керував, пояснивши, що мотоцикл є несправним (не їде). З цього відеозапису не вбачається, що ОСОБА_1 був зупинений працівниками поліції під час керування ним мотоциклом по АДРЕСА_1 , зокрема о 22 год. 33 хв. 23 вересня 2023 року. Також не видно, шо працівник поліції вимагав від ОСОБА_1 посвідчення водія, страховий поліс, свідоцтво про право власності на мотоцикл (технічний паспорт) тощо. 
Водночас, вказаний відеозапис не містить фіксації самого факту керування ОСОБА_1 мотоциклом, тобто факту перебування ОСОБА_1 у статусі водія ТЗ. 
При цьому, слід зазначити, що сказане позивачем на місці події слово «возивімся» не може бути покладене в основу вини особи у порушенні ПДР, оскільки немає доказових даних про те коли саме, де саме і в який спосіб позивач «возився» на мотоциклі. 
На підставі встановлених у справі фактичних обставин судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач не надав суду належних доказів на підтвердження обставин порушення позивачем законодавства про дорожній рух, зокрема, про вчинення порушень ПДР України, визначених п.2.1 «а», п.2.9 «в» ПДР, відповідальність за що передбачена ч.2 ст.126, ч.6 ст.121 КУпАП. Також не доведені обставини порушення позивачем інших правил дорожнього руху, за які може наступати відповідальність, передбачена ст.125 КУпАП. 
Колегія суддів зазначає, що відповідно до п.1 ст.247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів. 
Відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України, обвинувачення не може гуртуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. 
У справі Барбера, Мессеге і Жабардо проти Іспанії Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 6 грудня 1988 року зазначив, що докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості. 
Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (Рішення ЄСПЛ у справі «Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року). 
Також Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Салабіаку проти Франції» від 7 жовтня 1988 року зазначив, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь-які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого. 
Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосування державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі. 
У справі «Надточій проти України» Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 15.05.2008 року відзначив, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення (п.21 рішення). 
Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 дійшов до висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п.4.1). 
В рекомендації № R (91)1 Комітету Ради Європи Державам-членам стосовно адміністративних санкцій від 13 лютого 1991 року рекомендовано урядам держав-членів керуватися у своєму праві та практиці принципом, згідно з яким обов`язок забезпечення доказів покладається на адміністративний орган влади (принцип 7). 
У силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному судочинстві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. 
Апеляційний суд враховує, що матеріали справи свідчать про відсутність об`єктивних даних, які б підтверджували вчинення позивачем адміністративного правопорушення, і відповідачем у справі таких доказів не надано. 
Отже, суд вважає, що зазначені принципи і положення Закону при винесенні постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності відповідачем не були дотримані, оскільки в матеріалах справи відсутні достатні належні та допустимі докази вини позивача, окрім самої оскарженої постанови, яка не є доказом вчинення позивачем правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути достатнім доказом вчинення особою такого порушення. 
З врахуванням наведеного вище суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідач не довів обставин щодо вчинення позивачем адміністративного правопорушення у недотриманні вимог п.2.1 «а», п.2.9 «в» ПДР, відповідальність за що передбачена ч.2 ст.126, ч.6 ст.121 КУпАП. Також не доведені обставини порушення позивачем інших правил дорожнього руху, за які може наступати відповідальність, передбачена ст.125 КУпАП, а отже постанова серії БАД №268710Е від 24.09.2023 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, складена інспектором ВП №2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126, ч.6 ст.121, ч.5 ст.125 КУпАП підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення закриттю з урахуванням приписів п.1 ч.1 ст.247 КУпАП. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача у наведеній частині знайшли своє підтвердження. 
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції розгляд адміністративної справи проведено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що у відповідності до статті 317 КАС України є підставою для його скасування та прийняття нової постанови, з врахуванням приписів статті 286 КАС України. 
Колегія суддів також враховує, що відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Судом апеляційної інстанції враховано, що при поданні позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 536,80 грн., а також при поданні апеляційної скарги у розмірі 805,20 грн., які підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача як суб`єкта владних повноважень. 
Керуючись ст.ст. 243, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд                                                         
                                                                                                                                                                               
                                                           постановив: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задоволити. 
Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 25 жовтня 2023 року в адміністративній справі №302/1786/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Відділення поліції №2 Хустського районного управління поліції Національної поліції в Закарпатській області про визнання протиправною та скасування постанови, закриття провадження у справі – скасувати і прийняти нову постанову. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволити. 
Визнати протиправною та скасувати постанову інспектора ВП №2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області від 24.09.2023 серії БАД №268710 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.2 ст.126, ч.6 ст.121, ч.5 ст.125 КУпАП, у виді штрафу в розмірі 3400 грн.. 
Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126, ч.6 ст.121, ч.5 ст.125 КУпАП – закрити. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Закарпатській області (код ЄДРПОУ 40108913) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у виді судового збору в сумі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн 80 коп. сплаченого за подання позову та судового збору в сумі 805 (вісімсот п`ять) грн 20 коп. сплаченого за подання апеляційної скарги. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і в касаційному порядку не оскаржується. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Р. Й. Коваль 	
 	 	С. П. Нос  	
Повний текст постанови суду складено 20.12.2023 року