ОКРЕМА ДУМКА
суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Грушицького А. І., Литвиненко І. В.
21 червня 2023 року
м. Київ
справа № 686/1411/19
провадження № 61-12620св22
У січні 2019 року Хмельницька міська рада Хмельницької області (далі - Хмельницька міська рада) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за земельну ділянку в якому просила суд стягнути з ОСОБА_1 безпідставно збережені кошти у розмірі 640 331,32 грн.
Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області рішенням                                               від 16 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 20 липня 2020 року, позов Хмельницької міської ради задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь Хмельницької міської ради 
640 331,32 грн безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за земельну ділянку на АДРЕСА_1 . Вирішив питання розподілу судових витрат.
Верховний Суд постановою від 13 жовтня 2021 року касаційну скаргу 
ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 грудня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 20 липня 2020 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області рішенням від 25 серпня 2022 року відмовив у задоволенні позову Хмельницької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати.
Хмельницький апеляційний суд постановою від 16 листопада 2022 року апеляційну скаргу Хмельницької міської ради задовольнив частково. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 серпня 2022 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь Хмельницької міської ради 35 927,33 грн безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати. 
Вирішив питання розподілу судових витрат.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу Хмельницької міської ради Хмельницької області задовольнив частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 серпня 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 16 листопада 
2022 року скасував.
Провадження у справі закрив.
Повідомив Хмельницьку міську раду Хмельницької області, що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції господарського суду.
Роз`яснив Хмельницькій міській раді її право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією та попередив про те, що у разі неподання заяви про направлення справи за встановленою юрисдикцією, після закінчення строку на її подання, матеріали справи будуть повернуті до суду першої інстанції.
Не можемо погодитись з рішенням колегії суддів Верховного Суду щодо закриття провадження у цій справі з наступних міркувань.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні враховувати суб`єктний склад такого спору, суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.
Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.
За змістом частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово формулювала правові висновки, щодо визначення предметної підсудності справ.    
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі 
№ 200/14342/18 (провадження № 14-45цс21), від 15 червня 2021 року у справі 
№ 904/6125/20 (провадження № 12-27гс21), від 14 грудня 2021 року у справі 
№ 2610/27695/2012 (провадження № 14-37цс21), від 08 червня 2022 року у справі 
№ 362/643/21 (провадження № 14-32цс22) та інші).
При вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), натомість визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 7 серпня 2019 року у справі 
№ 646/6644/17 (провадження № 14-352цс19).
Відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. У статтях 25, 26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.
Згідно з частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) юридичні особи та ФОП, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.
Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, Господарським кодексом України (далі - ГК України), іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.
Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання. Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.
Вказані правові висновки сформовані Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (провадження                                   № 12-37гс19).
В постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі 
№ 686/19389/17 (провадження № 14-42цс19) та від 09 жовтня 2019 року у справі 
№ 209/1721/14-ц (провадження № 14-418цс19) зазначено, що для встановлення факту користування відповідачем земельною ділянкою з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької, діяльності потрібно встановити факт ведення діяльності нею як ФОП на цій земельній ділянці, спрямованої на виготовлення та реалізацію, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру.
В рамках розгляду цієї справи колегія суддів Верховного Суду зазначала, що матеріалами цієї справи підтверджується, що за інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрована як ФОП. Основними видами її економічної діяльності визначені роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (код 47.11), виробництво металевих дверей і вікон (код 25.12). Відомості про припинення нею підприємницької діяльності відсутні. 
Згідно з витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 17 травня 2018 року код класифікації видів цільового призначення земель - 11.02 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.
Встановивши наведене Верховний Суд дійшов висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами в цій справі, є господарсько-правовими, оскільки між Хмельницькою міською радою з однієї сторони та ОСОБА_1 як суб`єктом господарювання з іншої сторони існує спір, пов`язаний із здійсненням відповідачем підприємницької діяльності на спірній земельній ділянці, у зв`язку з чим справа не підсудна суду загальної юрисдикції, а спір між сторонами повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.
Вважаємо, що поза увагою суду залишилось таке.
З матеріалів справи вбачається, що право власності на нежитлові приміщення набуто ОСОБА_1 внаслідок переходу цього права від ОСОБА_2 на підставі договорів дарування від 03 серпня 2016 року.
З листа Виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 07 лютого 2003 року 
№ 56 вбачається, що Відділом земельних ресурсів та земельної реформи було погоджено приватному підприємцю ОСОБА_3 проект відведення земельної ділянки площею 1,7882 га на АДРЕСА_1  
(а. с. 120 том 1).
З матеріалів справи також вбачається також, що 16 травня 2018 на підставі договорів купівлі-продажу    ОСОБА_1 відчужила ОСОБА_4 адміністративно-побутове приміщення, загальною площею 448,7 кв. м, приміщення металевих складів ОКСу, загальною площею 1111,4 кв. м, які розташовані на 
 АДРЕСА_1 .
03 грудня 2018 року Хмельницька міська рада та фізична особа ОСОБА_4 уклали договір оренди земельної ділянки площею 17882 кв. м на АДРЕСА_1 (а. с. 179, 180 том 1).
Разом із тим із відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач - 
 ОСОБА_1 стверджує, що господарської, підприємницької чи іншої діяльності жодного дня в належних їй приміщеннях та земельній ділянці вона не здійснювала, приміщень не ремонтувала, в оренду їх не здавала (а. с. 30, 31 том 1).
Крім того з відповіді на відзив вбачається, що представник Хмельницької міської ради - Смередчук Ю. акцентував увагу на тому, що міська рада обрахувала розмір орендної плати саме як фізичній особі, а не фізичній особі-підприємцю 
(а. с. 91-94 том 1).
Таким чином, на наше переконання, оскільки факт користування ОСОБА_1  як фізичною особою-підприємцем земельною ділянкою з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької матеріалами справи не підтверджується, на час звернення із цим позовом та розгляду справи судами попередніх інстанцій нерухоме майно із власності відповідача вибуло, вважаємо, що розгляд цієї справи слід було здійснювати за правилами цивільного судочинства.
Наведене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 924/575/18.
 
Судді:                                                                                                       А. І. Грушицький
                                                                                                                   
                                                                                                                   І. В. Литвиненко