Постанова 
Іменем України 
 
16 жовтня2023 року 
м. Київ 
 
справа № 755/48/22 
провадження № 61-11764св23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2022 року у складі судді Арапіної Н. Є. та постанову Київського апеляційного суду від 05 липня 2023 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Кулікової С. В., Музичко С. Г., у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог та відзиву на позовну заяву 
 
У січні 2021 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини. 
 
Свої вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що з 30 травня 2018 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2021 року. 
 
Під час шлюбу в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , який наразі проживає разом із нею у квартирі АДРЕСА_1 . 
 
Зазначала, що у неї з малолітнім сином є психологічний контакт та прив`язаність один до одного, проте відповідач категорично заперечує проти проживання дитини разом з матір`ю, мотивуючи це тим, що син повинен проживати виключно у його квартирі. 
 
Враховуючи викладене,  ОСОБА_1  просила визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з нею. 
 
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 заперечив проти позову та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що він має можливість брати повноцінну участь у вихованні дитини, забезпечити сину належні умови проживання та догляд, розвиток здібностей, захист здоров`я, навчання тощо. 
 
Зазначав, що він веде здоровий спосіб життя, активно займається спортом та усіляко сприяє цьому разом із сином, схильностей до негативних звичок немає, антисоціальними проявами та аморальною поведінкою, яка може зашкодити розвитку дитини не вирізняється, за місцем проживання характеризується позитивно, у взаємовідносинах з сином має порозуміння. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2022 року позов задоволено. 
 
Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування. 
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що  ОСОБА_1 створила належні умови для проживання та гармонійного розвитку сина, вона має самостійний дохід та позитивно характеризуються. 
 
Крім того, взявши до уваги ставлення позивача до виконання своїх батьківських обов`язків, суд дійшов висновку, що якнайкращим інтересам малолітньої дитини відповідатиме її проживання саме з матір`ю. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 05 липня 2023 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2022 року - без змін. 
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. 
 
Встановивши, що і батьком, і матір`ю створено належні умови для виховання та розвитку дитини, суд першої інстанції, виходячи із найкращих інтересів малолітнього ОСОБА_3 , врахувавши у тому числі вік дитини, право на гармонійний розвиток                       і належне виховання, дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини саме з матір`ю.
 
Під час розгляду справи, будь-яких виняткових обставин, які б давали підстави для висновку, що дитина може бути розлучена з матір`ю не встановлено.
 
Доводи заявника про те, що в суді першої інстанції він був позбавлений можливості надати документи, додані до апеляційної скарги, з причин, що об`єктивно не залежали від нього, колегія суддів не взяла до уваги, вказавши, що відповідач мав таку можливість. Слухання справи неодноразово відкладалося, у тому числі за клопотаннями сторони відповідача.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У серпні 2023 року  ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 липня 2023 рокуі направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду           від 04 липня 2023 року у справі № 686/20282/21 та у постановах Верховного Суду       від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15, від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19, від 10 травня 2023 року у справі № 405/1117/20,                              від 12 червня 2023 року у справі № 205/7739/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
 
Касаційна скарга  ОСОБА_2 мотивована тим, що в порушення норм процесуального права суд першої інстанції провів одне підготовче засідання, у яке він не зміг з`явитися через хворобу, за його відсутності та без здійснення дій, необхідних для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті. 
 
Підійшовши формально до вирішення завдань підготовчого судового засідання, суд першої інстанції тим самим позбавив його права надати усі наявні у нього докази      у справі у встановлений законом строк та здійснити інші необхідні дії для забезпечення всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи з дотриманням принципів змагальності та рівності сторін. 
 
У свою чергу апеляційний суд не навів обґрунтованих мотивів відмови у прийнятті доданих ним до апеляційної скарги доказів, які не були подані до суду першої інстанції у зв`язку з розглядом справи без його участі (без належного виклику та повідомлення про час та місце проведення судових засідань), тобто з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
 
Крім того, судами не надано належної оцінки висновку органу опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини від 28 вересня 2022 року № 105/01-554, згідно з яким комісія вважала за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 як з матір`ю, так і з батьком. 
 
Також суди залишили поза увагою, що після розлучення сторін дитина проживала  у рівній мірі з обома батьками. 
 
Аргументи інших учасників справи 
 
У вересні 2023 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_5 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Дніпровського районного суду міста Києва. 
 
14 вересня 2023 року справа № 755/48/22 надійшла до Верховного Суду. 
 
Фактичні обставини, встановлені судами 
 
З 30 травня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Печерського районного суду міста Києва                      від 20 грудня 2021 року (том 1 а. с. 11, 13-14). 
 
Під час шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , який наразі проживає разом з матір`ю у квартирі АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 12, 22). 
 
На підтвердження позовних вимог та заперечень на відзив відповідача на позовну заяву ОСОБА_1 надано: 
- медичну довідку № 74836 про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричного оглядів (том 1 а. с. 15); 
- копію договору дарування грошових коштів від 19 грудня 2021 року, за яким позивач отримала у дар 200 000 грн (том 1 а. с. 16); 
- копію договору дарування частки у праві власності на квартиру, за яким позивач отримала у дар 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 17-18); 
- копію договору дарування нежитлових приміщень, за яким позивач отримала у дар нежитлові приміщення з № 1 по АДРЕСА_2 (том 2 а. с. 14-17); 
- витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про реєстрацію позивача як фізичної особи-підприємця (том 1 а. с. 19-20); 
- витяг № 209530 з реєстру платників єдиного податку (том 1 а. с. 21); 
- податкову декларацію платника єдиного податку (том 2 а. с. 11); 
- акти обстеження житлово-побутових умов проживання у квартирі АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 23, том 2 а. с. 10); 
- довідку про отримання позивачем допомоги на дитину за період з 01 вересня 2018 року по 31 серпня 2021 року (том 1 а. с. 24); 
- консультативні висновки (том 1 а. с. 25-31); 
- довідку про відвідування ОСОБА_4 дитячого центру «Футбік» з 16 листопада 2020 року (том 1 а. с. 32); 
- позитивну характеристику (том 1 а. с. 33); 
- посвідчення майстра спорту України з художньої гімнастики (том 1 а. с. 34); 
- копію диплома (том 1 а. с. 33); 
- світлини нагород позивача (том 1 а. с. 33а-37); 
- висновок експерта № 03/22-а за результатами проведення судово-психологічної експертизи, згідно з яким психологічно доцільнішим є проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю (том 2 а. с. 18-28); 
- протокол за результатами проведення індивідуального психологічного консультування та дослідження ОСОБА_1 від 03 лютого 2022 року (том 2 а. с. 29-32). 
 
На підтвердження наведених у відзиві на позовну заяву обставин  ОСОБА_2 надано: 
- копію договору купівлі-продажу квартири, за яким відповідач набув у власність квартиру АДРЕСА_3 (том 1 а. с. 102-104); 
- акт від 18 листопада 2021 року № 152 обстеження умов проживання у квартирі АДРЕСА_3 (том 1 а. с. 92); 
- витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про наявність у відповідача на праві власності гаражів за №  АДРЕСА_4 (том 1 а. с. 105-110); 
- копію декларації № 0001-638Р-63АО про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу для дитини (том 1 а. с. 93); 
- довідку Міністерства внутрішніх справ України про відсутність у відповідача судимості (том 1 а. с. 95); 
- позитивну характеристику, надану Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Озерні Зорі» (том 1 а. с. 96); 
- копію трудової книжки (том 1 а. с. 97-101); 
- довідку Комунального некомерційного підприємства «Київська міська наркологічна клінічна лікарня «Соціотерапія» (том 1 а. с. 111); 
- копію договору про надання медичної програми «педіатричне спостереження за дитиною до одного року» від 31 серпня 2018 року (том 1 а. с. 112-120); 
- квитанцію про оплату послуг на суму 25 354,55 грн за договором про надання медичної програми «педіатричне спостереження за дитиною до одного року» від 31 серпня 2018 року (том 1 а. с. 121); 
- копію договору від 13 листопада 2020 року № 1803/20 щодо раннього розвитку програм «Футбік» (том 1 а. с. 122-124); 
- довідку про оплату відповідачем навчання дитини у дитячому центрі «Футбік» (том 1 а. с. 125); 
- договір на навчання сина у Еко-студії дитячого розвитку БОНОБО (том 1 а. с. 127-130); 
- характеристику дитини від Еко-студії дитячого розвитку БОНОБО (том 1 а. с. 126); 
- копії ваучерів та підтвердження бронювання туристичних послуг (том 1 а. с. 131-133); 
- скріншоти інформації з мережі інтернет (том 1 а. с. 134-142); 
- скріншот з верифікованої криптовалютної біржі (том 1 а. с. 143-144); 
- декларацію про доходи за 2020 рік (том 1 а. с. 145-150); 
- копії грамот (том 1 а. с. 151-168); 
- витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про реєстрацію відповідача як фізичної особи-підприємця (том 1 а. с. 170-171); 
- виписки з особового рахунку, відкритого на ім`я відповідача у Акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк», та з історії по картковому рахунку (том 1 а. с. 172-235). 
 
Згідно з висновком органу опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини від 28 вересня 2022 року № 105/01-554, комісія вважала за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як з матір`ю ОСОБА_1 , так і з батьком ОСОБА_2 , оскільки обоє батьків спроможні виховувати сина та мають самостійний дохід, який дозволяє його утримувати (том 2 а. с. 107-109). 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції       в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції                 в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені        в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити            у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 
 
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України). 
 
У справі, яка переглядається, предметом спору є визначення місця проживання дитини.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. 
 
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство                   і батьківство охороняються державою. 
 
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. 
 
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 Сімейного кодексу України, далі - СК України). 
 
У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. 
 
Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. 
 
Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України»,            а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
 
Відповідно до частини першої статті 18 Конвенції про права дитини держави -учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання                   і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. 
 
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно                       і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 
 
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів,     в яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним. 
 
У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). 
 
У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. 
 
Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. 
 
Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні,   а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 
 
Водночас у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися       з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. 
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
 
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
 
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши наявність однакових належних матеріально-побутових умов і у матері, і у батька для проживання дитини, висновок органу опіки та піклування, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що на даному етапі життя малолітнього ОСОБА_3 визначення його місця проживання із матір`ю відповідає якнайкращим інтересам дитини. 
 
На час ухвалення оскаржуваних рішень судами не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з батьком буде мати більш позитивний вплив на дитину, ніж залишення його проживати разом з матір`ю, у звичному для нього середовищі. 
 
Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. Найкращі інтереси дитини є предметом основного піклування батьків. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. 
 
Кожний із батьків не позбавлений права піднімати у майбутньому питання щодо зміни місця проживання дитини з урахуванням обставин, що матимуть істотне значення. 
 
Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати. 
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно не врахували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 686/20282/21 та у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19, від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15, від 10 травня 2023 року у справі № 405/1117/20,                              від 12 червня 2023 року у справі № 205/7739/21, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 686/20282/21 (провадження № 14-102цс22) вказано, що право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити за відповідними судовими процедурами. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу. 
 
У постанові Верховного Суду від 12 червня 2023 року у справі № 205/7739/21 (провадження № 61-3175св23) зазначено, що відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які                       з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як                              у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. 
 
У постановах Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15 (провадження № 61-4848св19) та від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20) вказано, що вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не були подані до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен ураховувати як вимоги статті 83 ЦПК України щодо строків подання доказів, так і вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо обов`язку особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, а також виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні. 
 
У постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 405/1117/20 (провадження № 61-3152св23) зазначено, що розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини                                                  і основоположних свобод, а також грубим порушенням вимог статей 128-130, 223 ЦПК України. […] Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема, справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. 
 
Однак у справі, яка переглядається, відповідач був належним чином повідомлений судом першої інстанції про розгляд справи у судовому засіданні 25 жовтня 2022 року (день ухвалення оскаржуваного рішення), про що свідчить трекінг поштового відправлення за ідентифікатором поштового відділення 0812900964620, згідно з яким судова повістка отримана ОСОБА_2 особисто 26 вересня          2022 року (том 2 а. с. 102-103). 
 
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. 
 
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. 
 
У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. 
 
За правилами частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. 
 
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватися від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення ЄСПЛ від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії», заява № 11681/85). 
 
Згідно з пунктом 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки        у провадженні. 
 
У справі, яка переглядається, відповідач тричі заявляв у суді першої інстанції клопотання про неможливість з`явитися у судові засідання та розгляд справи за його обов`язкової участі (том 2 а. с. 64, 90, 104). 
 
Ухвалами, занесеними до протоколів судового засідання, суд першої інстанції двічі задовольнив вказані клопотання відповідача, востаннє відклав розгляд справи на 25 жовтня 2022 року (том 2 а. с. 67-71, 95). 
 
Згідно з протоколом судового засідання від 25 жовтня 2022 року, суд першої інстанції відмовив у задоволенні третього клопотання  ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи, оскільки, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, відповідач повторно не з`явилися у судове засідання (том 2 а. с. 111). 
 
Отже, оскільки поважність причин неявки сторони відповідача судом не встановлена, ОСОБА_2 реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у відзиві на позовну заяву, а наявних матеріалів достатньо для вирішення спору по суті, то розгляд судом першої інстанції справи за відсутності відповідача не є порушенням його прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступу до правосуддя. 
 
Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні втретє поданого ОСОБА_2 клопотання про відкладення розгляду справи задля дотримання розумних строків її розгляду. При цьому в даному випадку було дотримано принцип рівності сторін. Застосовуючи приписи статті 212 ЦПК України, суд забезпечив усім учасникам справи можливість взяти участь в судовому засіданні, тобто відповідач перебував в умовах, які не ставили його в суттєво менш сприятливе становище           в порівнянні з опонентом. 
 
Аргументи заявника про те, що в порушення норм процесуального права суд першої інстанції провів лише одне підготовче засідання, у яке він не зміг з`явитися через хворобу, без здійснення необхідних дій для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, є неспроможними, оскільки у матеріалах цієї справи містяться клопотання, в тому числі відповідача  ОСОБА_2 , про проведення судового засідання, призначеного на 08 лютого 2022 року, без участі сторін (том 1 а. с. 56, 57). Тому за відсутності передбачених частиною другою статті 198 ЦПК України підстав для відкладення підготовчого засідання суд першої інстанції постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті з дотриманням вимог статей 197, 198, 200 цього Кодексу. 
 
Посилання заявника на те, що, підійшовши формально до вирішення завдань підготовчого судового засідання, суд першої інстанції тим самим позбавив його права надати усі наявні у нього докази у справі у встановлений законом строк та здійснити інші необхідні дії для забезпечення всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи з дотриманням принципів змагальності та рівності сторін, не заслуговують на увагу, оскільки у цій справі відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, додавши до нього документи та інші докази на підтвердження заперечення щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими він не погоджувався. Причому ані у відзиві, ані у письмових запереченнях на відповідь позивача на відзив  ОСОБА_2 не зазначав про документи і докази, які не можуть бути ним подані до суду, із зазначенням причин їх неподання. 
 
Таким чином, оскільки відповідач не довів неможливості подання доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, то апеляційний суд обґрунтовано не прийняв подані заявником разом з апеляційною скаргою документи як докази у справі. 
 
Отже, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що судами попередніх інстанцій були ухвалені судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів в цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у вищенаведених постановах суду касаційної інстанції, на які послався заявник у касаційній скарзі. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів                                   є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів              у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
 
Таким чином, оскільки питання про достатність доказів відноситься до компетенції судів першої та апеляційної інстанцій і апеляційним судом не встановлено порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції, то аргументи касаційної скарги про те, що суди не сприяли повному, об`єктивному                                               і неупередженому розгляду справи, не можуть бути підставами для скасування ухвалених у справі судових рішень і стосуються переоцінки доказів та встановлення нових обставин. 
 
З огляду на викладене, Верховний Суд у цій справі дійшов висновку про необґрунтованість наведеної в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. 
 
З урахуванням того, що Верховний Суд встановив необґрунтованість заявленої                 в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, доводи касаційної скарги про не дослідження судами наявних у матеріалах справи доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), також не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці. 
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який                                  з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи представника заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року           у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). 
 
Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення                     у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так                 і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів             і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою,                  а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені    у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення. 
 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 липня 2023 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
 	   	
 	А. І. Грушицький	
 	   	
 	І. В. Литвиненко