Постанова
Іменем України
 
14 листопада 2023 року     
                    
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/13622/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:
 
головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Желепи О. В., Немировської О. В., 
за участю секретаря Ратушного А. В.,  
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну ОСОБА_1 
 
на рішення Шевченківського районного суду м. Києва 
 
від 08 вересня 2022 року 
 
у цивільній справі №761/41038/18 Шевченківського районного суду м. Києва
 
за позовом ОСОБА_1 
 
до Будівельного управління Державного управління справами, Об`єднаного профспілкового комітету Будівельного управління Державного управління справами та Державного підприємства Будівельно-монтажного управління Державного управління справами, Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації,
 
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
про визнання незаконними рішень, ордерів та зобов`язання вчинити дії,
 
                                        У С Т А Н О В И В:
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Будівельного управління Державного управління справами (далі - БУДУС), Об`єднаного профспілкового комітету Будівельного управління Державного управління справами (далі - ОПК БУДУС) та Державного підприємства Будівельно-монтажного управління Державного управління справами (далі - ДП БМУ ДУС) за захистом права на отримання житлового приміщення. 
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він з 1984 року по 2008 рік був працівником БУ ДУС, а з 2008 року по теперішній час є працівником ДП БМУ ДУС. З 1984 року перебуває на квартирній черзі підприємств ДУС, а з 1989 року на підставі протокольного рішення та відомчого ордеру зареєстрований та проживає у відомчому гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , який перебуває в оперативному управлінні ДУС та у господарському віддані БУДУС.  
У даному відомчому гуртожитку було проведено технічне переобладнання, після якого відбувся перерозподіл кімнат.
На думку позивача, керівництвом підприємств ДУС при розподілі кімнат в гуртожитку порушено порядок черговості, а саме було вирішено питання про виділення  кімнат родичам керівництва, які на черзі не перебували та працювали на підприємстві нетривалий час. 
Вказав, що такі ордери було видано працівникам ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які не були зареєстровані та не проживали в гуртожитку. 
Крім того зазначив, що листом т.в.о. керівника БУ ДУС ОСОБА_9 від 17.0.2018 йому було відмовлено у виділені кімнати.
Позивач вважав, що порушення керівництвом підприємств ДУС порядку черговості з видачі ордерів на кімнати в гуртожитку призвело до порушення його прав на єдине житло, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив: 
визнати незаконними рішення, оформлені протоколами від 18 лютого 2016 року №3 та від 03 березня 2016 року №4 в частині надання кімнат та ордерів на кімнати НОМЕР_1 ОСОБА_2 , НОМЕР_2 ОСОБА_3 , НОМЕР_3 ОСОБА_4 та скасувати ордери № 45, 22, 39 на ці кімнати у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати незаконною відмову у наданні ОСОБА_1 кімнати та ордеру на кімнату у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати Шевченківську районну у м. Києві державну адміністрацію надати ОСОБА_1 кімнату та видати ордер на кімнату у гуртожитку за адресою:                   АДРЕСА_1 .
Відповідач 1 - БУДУС позов не визнав з тих підстав, що у 1995 році позивач отримав для проживання однокімнатну квартиру за адресою: квартира АДРЕСА_2 ; з 2008 року позивач не перебуває у трудових взаємовідносинах з відповідачем 1; позивач не перебуває на квартирному обліку у відповідача 1; не ставить питання про зобов`язання відповідача 1 та відповідача 2 провести спільний розгляд його заяви; позивач не надав правового обґрунтування які саме права порушені відповідачем 1 та відповідачем 2; позивач не надав обґрунтування чому він повинен отримати кімнату, а не ліжко-місце.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
 
В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилався на те, що оскаржуваним рішенням йому, як такому, що перебував у трудових відносинах з відповідачами, зареєстрований та проживав (мав ліжко-місце) в гуртожитку, перебував на квартирному обліку будівельного управління та не мав іншого житла, не надано ордер на кімнату, чим порушено право на єдине житло, що в свою чергу зробило його безхатченком.
 
Суд першої інстанції вважав встановленою обставину, яка має істотне значення для справи, а саме, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 отримали кімнати до виникнення спірних правовідносин у даній справі. На думку скаржника, встановлення судом даної обставини, за відсутності ордерів на кімнати, не відповідає фактичним обставинам справи та не може вважатися доведеною в суді.
 
Вважав, що висновок суду про не надання доказів того, що позивач є працівником БМУ ДУС, не відповідає фактичним обставинам справи та спростовується матеріалами справи, а саме наказом БУ ДУС №142/вк від 01.10.2008, відповідно до якого машиніста баштового крану 6 розряду ОСОБА_1 звільнено з роботи 01.10.2008 у зв`язку з переведенням в БМУ ДУС. Додав, що матеріали справи також містять доказ тривалого перебування в трудових відносинах з підприємствами ДУС і до теперішнього часу, зокрема копію трудової книжки.
 
Також вважав, що не відповідають фактичним обставинам справи і висновки суду про те, що відсутні докази надання позивачем підтвердження відсутності в нього місця проживання; на момент розгляду справи квартирний облік у відповідача 1 не ведеться; відсутність доказів, що треті особи не тривалий час працювали на підприємстві.
 
Судом надано невірну оцінку письмовим доказам у справі, а саме листу т.в.о. начальника БУДУС ОСОБА_10 від 18.10.2019 та списку мешканців гуртожитку (додаток №8), які фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 , із зазначенням їх реєстрації, до акта приймання-передачі гуртожитку до комунальної власності територіальної громади м. Києва.
 
Резюмував, що порушення судом норм процесуального права, яке полягає в невірній оцінці доказів, призвело до неповного з`ясування істотних обставин справи, невірних висновків суду та відповідно до ухвалення помилкового рішення.
 
Також посилався на те, що порушення судом норм процесуального права полягає в тому, що судом не дотримано основного завдання цивільного судочинства  на справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд справи, оскільки позов було подано 26.10.2018, а провадження у справі відкрито 21.06.2019 і то лише після судового рішення Київського апеляційного суду про скасування ухвали суду про повернення позовної заяви.
 
Судом безпідставно та значно порушено строки на складення повного тексту рішення, що призвело до неможливості своєчасно оскаржити його в апеляційному порядку та своєчасно поновити порушене право на житло.
 
Вказував, що ухвала суду від 27.01.2020 про витребування доказів не виконана відповідачами та в порушення вимог ст. 84 ЦПК України суду не повідомлено про причини її не виконання.
 
Суд при ухваленні рішення теж допустив неправильне застосування норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини, та не з`ясував строк перебування ОСОБА_1 в трудових відносинах з відповідачами 1 та 2; обставин перебування чи відсутності на час виникнення спірних відносин рішення про зняття ОСОБА_1 з квартирного обліку; наявність чи відсутність судового рішення про виселення ОСОБА_1 з гуртожитку, а також наявність або відсутність іншого житла.
 
Звернув увагу, що він станом на час виникнення спірних правовідносин набув право користування в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 та не підлягав виселенню без надання іншого житла, навіть у разі якщо б такий позов було пред`явлено до нього.
 
На думку позивача, рішення суду про відмову в задоволенні позову призвело до втручання у його право на житло, яке гарантоване ст. 8 Конвенції про права людини та основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції.
 
Крім того, як на підставу скасування рішення суду, позивач в апеляційній скарзі зазначив фактичні обставини справи, на які посилалися учасники справи та які встановлені судом під час розгляду справи в суді першої інстанції; навів хронологію подій про рух справи в суді першої інстанції.
 
За наведених обставин просив скасувати рішення Шевченківського районного суду              м. Києва від 08.09.2022 скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
 
Представник позивача - ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених в ній, та просив задовольнити.
 
Відповідачі, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання своїх представників не направили.
 
Треті особи, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися та своїх представників не направили.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідачів та за відсутності третіх осіб.
 
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_5 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частини перші статей 15, 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відповідно до приписів статті 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.
Згідно зі статтею 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені  в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). 
У постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-83цс15, зроблено висновок, що ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише на вільну жилу площу за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету підприємства, установи, організації, і цей ордер є єдиною підставою для вселення у жиле приміщення. Ордер, виданий на зайняте жиле приміщення, може бути визнаним недійсним лише у випадку, якщо особа, яка фактично проживає у приміщенні, зайняла його на законних підставах.
Аналогічний за змістом висновок щодо застосування норм матеріального права міститься й у постанові Верховного Суду України від 10 жовтня  2017 року у справі № 6-2556цс16 з уточненням про те, що такий висновок підлягає застосуванню до правовідносин щодо надання ордерів на вселення в гуртожиток.
З матеріалів справи вбачається, що з 1984 року ОСОБА_1 працював оператором  та згідно наказу ДП  БУ ДСУ №142/вк від 01 жовтня 2008 року, ОСОБА_1 (машиніста баштового крану 6 розряду) звільнено з роботи з                       01 жовтня 2008 року, у зв`язку з переведенням в БМУ ДУС (том 1, а. с. 132, том 4,                       а. с. 109, 116).
 
На час роботи в ДП  БУ ДСУ ОСОБА_1 був забезпечений ліжко-місцем у відомчому гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .
В березні 1995 році, рішенням виконкому Печерської районної ради народних депутатів в м. Київ, на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету будівельно-монтажного управління ГоспУ Кабінету Міністрів України від             13 лютого 1995 року №1 ОСОБА_1 на сім`ю із чотирьох осіб: він, дружина ОСОБА_6 , 1967 р.н., дочка ОСОБА_7 , 1986 р.н., син ОСОБА_8 , 1990 р.н, була надана квартира АДРЕСА_3 . Жила площа надавалася для тимчасового поліпшення житлових умов (том 4, а. с. 109).
ОСОБА_1 вселився у надане житлове приміщення разом із сім'єю та був зареєстрований за цією адресою, що підтверджується довідкою №309 від 01.09.2005 (том 1, а. с. 136).
В подальшому у відомчому гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 було проведено технічне переобладнання, а саме в місцях загального користування (коридорах) та підвальних приміщеннях обладнані житлові кімнати, а тому була змінена нумерація кімнат гуртожитку. До проведення технічного переобладнання в гуртожитку надавалися койко-місця в кімнатах, а після проведеного технічного переобладнання відбувся розподіл кімнат між працівникам БМУ ДУС та БУДУС, які мали право на користування у даному гуртожитку.
06 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до БУ ДУС із заявою про надання іншої кімнати для проживання у відомчому гуртожитку.
Листом т.в.о. начальника Будівельного управління Державного управління справами ОСОБА_10 від 18 жовтня 2019 року за Вих. №16/4-62 ОСОБА_1 надана відповідь про неможливість вирішення поставленого у звернення питання з посиланням на триваючу процедуру передачі відомчого гуртожитку до комунальної власності територіальної громади м. Києва  (том 1, а. с. 87).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з  відсутності правових підстав для задоволення позову.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки Верховний Суд неодноразово звертав увагу у свої постановах, що висновки судів по суті вирішення спору, зокрема, щодо обґрунтованості чи необґрунтованості позовних вимог, мають бути зроблені за належного суб`єктного складу учасників справи.
Однак у справі, що переглядається апеляційним судом позивач, звертаючись д суду з позовом за захистом свого права на отримання житлового приміщення в  гуртожитку, вважав, що таке право порушено внаслідок незаконного надання такого права третім особам у справі, однак вимог до третіх осіб не заявляв.
Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до статті 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України).
Як вбачається зі змісту позовної заяви, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 заявив позовні вимоги до БУДУС, Об`єднаного профспілкового комітету БУДУС та ДП БМУ ДУС, Шевченківської районної в                     м. Києві державної адміністрації та просив: визнати незаконними рішення, оформлені протоколами від 18 лютого 2016 року №3 та від 03 березня 2016 року НОМЕР_3 в частині надання кімнат та ордерів на кімнати НОМЕР_4  ОСОБА_2 , НОМЕР_2  ОСОБА_3 , НОМЕР_3                        ОСОБА_4 та скасувати ордери № 45, 22, 39 на ці кімнати у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати незаконною відмову у наданні ОСОБА_1 кімнати та ордеру на кімнату у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 ;
- зобов`язати Шевченківську районну у м. Києві державну адміністрацію надати ОСОБА_1 кімнату та видати ордер на кімнату у гуртожитку за адресою:                  АДРЕСА_1 .
Отже, ОСОБА_1 фактично пред'явив позовні вимоги до осіб, які залучені третіми особами.
У справі, що переглядається апеляційним судом, позивачем не заявлялося клопотання про залучення до участі у розгляді справи третіх осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в якості співвідповідачів. 
З наведеного слідує, що ОСОБА_1 пред'явлено позов до неналежного відповідача.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі                №523/9076/16-ц зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
Позивач не звертався до суду із клопотання про залучення  третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 законність видачі ордерам яким ним оспорюється, до участі у справі у якості відповідачів. 
Посилання скаржника про порушення його права на єдине житло, яке регламентоване Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і Першим Протоколом до Конвенції, колегія вважає необґрунтованим, оскільки позивачем заявлено позов про захист права на отримання житла, а не про позбавлення права на єдине житло. 
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, яке на думку позивача полягає в несвоєчасному розгляді справи, в значному порушенні строків складання повного рішення суду та не виконання відповідачами ухвали суду про витребування доказів, то такі доводи теж не спростовують висновку суду про наявність підстав для відмови в задоволенні позову. 
Інші доводи апеляційної скарги висновку суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог не спростовують та фактично зводяться до власного тлумачення позивачем норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини, та незгоди з оцінкою наданою судом доказам наявним у справі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційної скарги та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, судове рішення відповідає вимогам вмотивованості.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі позивач.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України
                                                     П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 вересня 2022 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 04 грудня 2023 року.

Головуючий                                                                                        О. Ф. Мазурик
 
Судді                                                                                                     О. В. Желепа
 
                                                                                                               О. В. Немировська