ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
6 грудня 2023 року
м. Київ
 
справа № 753/24472/21
провадження № 51-3500км22
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 ,
засудженого                                              ОСОБА_7 ,
потерпілої                                                   ОСОБА_8 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргузахисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 26 травня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року щодо 
 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 1 жовтня 2015 року за ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК)до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки,
 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 26 травня 2022 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 382 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.
 
На підставі частин 1, 4 статей 71, 72 КК за сукупністю вироків ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки та штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн, який ухвалено виконувати самостійно.
 
Київський апеляційний суд ухвалою від 30 травня 2023 року вирок місцевого суду залишив без змін. 
 
За обставин, детально викладених у вироку місцевого суду, ОСОБА_7 був засуджений за ч. 1 ст. 286 КК вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 1 жовтня 2015 року до обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк на 3 роки. Також постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 матеріальну шкоду у розмірі 125 771,09 грн та моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. Указане судове рішення набрало законної сили 21 грудня 2015 року.
 
На виконання вироку в частині реалізації призначеного покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки Солом`янський районний суд м. Києва до кримінально-виконавчої інспекції Дніпровського району м. Києва направив копію вироку від 1 жовтня 2015 року.
 
Крім того, на виконання вироку Солом`янського районного суду м. Києва від 1 жовтня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_7 матеріальної та моральної шкоди Солом`янський районний суд м. Києва направив до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві виконавчий лист від 1 жовтня 2015 року № 1-кп/760/198/15 та встановив строк пред`явлення до виконання до 21 грудня 2016 року. Однак, після вжитих заходів реагування вирок Солом`янського районного суду м. Києва засудженим ОСОБА_7 не було виконано.
 
Тобто ОСОБА_7 в період часу з 1 жовтня 2015 року по час притягнення до кримінальної відповідальності, достовірно знаючи про вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 1 жовтня 2015 року, відповідно до якого його визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, та призначено його покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, а також постановлено стягнути з ОСОБА_7 матеріальну та моральну шкоду, загальний розмір якої становить 225 771,09 грн, що набрав законної сили 21 грудня 2015 року, діючи з прямим умислом, спрямованим на невиконання цього вироку, маючи реальну можливість його виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, порушуючи п. 1 ст. 129-1 Конституції України, відповідно до якого судові рішення є обов`язковими для виконання, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, не виконав вироку суду шляхом умисного ухилення від його виконання.
 
Вимоги та доводи, викладені в касаційній скарзі та запереченнях на неї
 
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Покликається на те, що місцевий суд порушив вимоги ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), адже фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, незважаючи на формальне визнання засудженим вини, ОСОБА_7 по суті заперечував та не визнавав у судовому засіданні, що унеможливило застосування положень ч. 3 ст. 349 КПК. Вказує, що місцевий суд не з`ясував, чи правильно засуджений розуміє зміст фактичних обставин, і не пояснив йому стосовно відсутності права на оскарження таких обставин в апеляційному суді, тобто не роз`яснив йому цієї норми та правових наслідків такого розгляду. 
 
Крім того, касатор вважає, що місцевий суд неправильно кваліфікував дії засудженого, адже, як указує захисник, направлення засудженого, який не перебував під вартою до місця відбування покарання, покладається на підрозділи відповідної інспекції за місцем його проживання. Також зауважує, що засуджений відповідно до вимог ст. 57 Кримінально-виконавчого кодексу України мав отримати відповідний припис про виїзд до місця відбування покарання, водночас матеріали справи не містять інформації та доказів про направлення і вручення ОСОБА_7 вказаного припису, тому, на думку захисника, відсутність такого припису виключає самостійне виконання засудженим вироку Солом`янського районного суду м. Києва від 1 жовтня 2015 року, а також виключає склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК. 
 
Наголошує, що в оскаржуваному вироку місцевий суд неправильно застосував статті 71, 72 КК, адже додатково призначив покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, хоча посвідчення водія у ОСОБА_7 було вилучено працівниками поліції 1 лютого 2014 року і до теперішнього часу не повернуто, тому така міра покарання була повністю виконана ОСОБА_7 . Також зазначає, що потерпілій було відшкодовано матеріальну та моральну шкоду, про що свідчить платіжне доручення - переказ від 24 травня 2022 року, наявне в матеріалах справи. 
 
Захисник посилається й на те, що сплинув відповідний термін для виконання вироку Солом`янського районного суду м. Києва від 1 жовтня 2015 року, тому є підстави для застосування ст. 80 КК, адже відсутні належні та допустимі докази того, що засуджений ухилявся від виконання судового рішення. 
 
Також вважає, що обвинувальний акт суперечить вимогам ст. 291 КПК через невідповідність дати внесення інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань даті вчинення кримінального правопорушення. 
 
У запереченнях на касаційну скаргу потерпіла ОСОБА_8 просить судові рішення залишити без зміни. Вона не погоджується з доводами захисника щодо незаконного застосування судом ч. 3 ст. 349 КПК, адже в судовому засіданні засуджений та захисник підтвердили фактичні обставини кримінального правопорушення й суд роз`яснив наслідки застосування спрощеного порядку розгляду справи. Вказує, що засуджений достовірно знав про вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 1 жовтня 2015 року й умисно ухилявся від його виконання, тому його дії кваліфіковано правильно. Також наголошує, що матеріальну та моральну шкоду було відшкодовано лише після розгляду місцевим судом справи за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК. 
 
Позиції учасників судового провадження
 
Засуджений та захисник у судовому засіданні підтримали доводи касаційної скарги. 
 
Прокурор і потерпіла в судовому засіданні заперечували проти того, щоб касаційну скаргу захисника було задоволено.
 
Мотиви Суду
 
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника, засудженого, потерпілої та прокурора, перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та запереченнях на неї, дослідивши матеріали кримінального провадження, Суд дійшов таких висновків.
 
Згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, правильності установлення фактичних обставин кримінального провадження, а такождостовірності доказів.
 
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
 
За статтею 370 КПКсудове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
При цьому ст. 412 КПК передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. 
 
Положенням ч. 3 ст. 349 КПК визначено, що суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
 
За приписами ч. 2 ст. 349 КПК обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження визначаються ухвалою суду і в разі необхідності можуть бути змінені.
 
Однак суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження та ухвалення вироку стосовно ОСОБА_7 не дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.
 
Так, прослуховуванням звукозапису судового засідання від 12 травня 2022 року встановлено, що суд, з`ясувавши позицію учасників судового провадження, та роз`яснивши їм, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Учасники провадження не заперечували проти такого порядку судового розгляду кримінального провадження.
 
Оскільки, суд прийняв рішення обмежитись лише допитом обвинуваченого, тому у зв`язку з цим особливе значення має якість цього допиту, підтвердження фактичних обставин обвинуваченим, відсутність будь-яких сумнівів, що він визнає всі фактичні обставини, які мають значення для висновку про винуватість особи та правильність кваліфікації його дій. При цьому, будь-яких спрощень, поверховості в допиті, не вияснення істотних фактичних обставин  не допускається.
 
Проте, відповідно до зазначеного аудіозапису судового засідання, ОСОБА_7 , який погодився на дослідження доказів в порядку ч. 3 ст. 349 КПК, допитаний був в край поверхово, при цьому давав непослідовні та взаємо виключні показання, після заперечення того, що він навмисно ухилявся від виконання вироку, не знав як він особисто може виконати вирок в частині обмеження волі, не мав коштів для добровільного погашення боргу, повертався до визнання винуватості, суд лише уточнював чи визнає він наявність прямого умислу щодо невиконання вироку, однак при цьому, ретельний допит не провів і не вияснив, чи розуміє  ОСОБА_7 , які дії він повинен був вчинити, щоб виконати вирок, чи навмисне він їх не виконав, чи було це пов`язано з бажанням навмисне вирок не виконувати, чи бажав настання суспільно небезпечних наслідків.
 
За таких обставин суду першої інстанції слід було повернутись до обговорення питання про визначення обсягу доказів та встановлення порядку їх дослідження, оскільки наявність вищезазначених протиріч свідчить про те, що обвинувачений фактично оспорював обставини вчинення злочину і суд мав розглянути кримінальне провадження в загальному порядку, а не застосовувати процедуру, що визначена ч. 3 ст. 349 КПК.
 
Обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК є: повне визнання вини обвинуваченим, не заперечення фактичних обставин кримінального провадження, кваліфікації дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин злочину, в якому обвинувачується особа, правові наслідки розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин.
 
Якщо ж принаймні одна з обставин, яка підлягає доказуванню у кримінальному провадженні, заперечується стороною, спрощену процедуру судового розгляду застосовано бути не може.
 
Крім того, згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року в справі № 521/11693/16-к (провадження 51-380км17), відповідно до ч 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак дана норма не звільняє  суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст. 91 КПК. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.
 
За таких обставин суду першої інстанції належало повернутись до обговорення питання про визначення обсягу доказів та встановлення порядку їх дослідження й розглянути кримінальне провадження в загальному порядку. Тому колегія суддів уважає слушними доводи сторони захисту про допущені судом першої інстанції порушення при застосуванні ч. 3 ст. 349 КПК. 
 
Крім того, Суд звертає увагу й на те, що вказані порушення не були усунуті в процесі перегляду вироку місцевого суду в порядку апеляційної процедури.
 
За таких обставин Верховний Суд вважає, що під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій було допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судових рішень (ч. 1 ст. 412 КПК), а тому колегія суддів вважає за необхідне скасувати вказані рішення на підставі положень п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.  
 
Інші доводи касаційної скарги, у зв`язку з дослідженням доказів місцевим судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК, не можуть бути предметом перевірки в суді касаційної інстанції.
 
Однак, під час нового розгляду необхідно перевірити та дати оцінку доводам сторони захисту про відсутність прямого умислу у  ОСОБА_7   щодо скоєння кримінального правопорушення передбаченого ст. 382 КК, про відсутність складу злочину, оскільки ст. 57 КВК передбачає процедуру виконання рішення шляхом вручення приписів та інших дій, які покладаються на орган пробації, про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, а також про те, що вирок в частині додаткового покарання виконано, та про невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК.
 
Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону проаналізувати докази, надані сторонами, дати їм належну оцінку, й відповідно до вимог статей 94, 349, 370 КПК ухвалити законне та обґрунтоване рішення, належним чином умотивувавши свої висновки. 
 
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
 
ухвалив: 
 
Касаційну скаргу адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.
 
Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 26 травня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 30 травня 2023 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Повний текст постанови буде оголошено 11 грудня 2023 року о 11:15.
 
Судді:

ОСОБА_1                           ОСОБА_2                                 ОСОБА_3