ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 року 
м. Київ

cправа №  910/6018/22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С. К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Случ О. В.,
за участю секретаря судового засідання Кравчук О. І.
та представників: 
позивача - Онищенко Т. О.,
відповідача - не з`явився,
третьої особи - Антоненко Л. Л., 

розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця Шаповал Дар`ї Олегівни
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2023
у справі № 910/6018/22
за позовом Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
до Фізичної особи - підприємця Шаповал Дар`ї Олегівни
третя особа: Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" 

про розірвання договору та виселення,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2022 року Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом про розірвання договору оренди нерухомого майна, яке належить до комунальної власності від 20.09.2021 № 3465, укладеного між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" та Фізичною особою-підприємцем Шаповал Дар`єю Олегівною (далі - ФОП Шаповал Д. О.); усунення перешкоди в користуванні майном шляхом виселення ФОП Шаповал Д. О. з нежитлових приміщень загальною площею 116, 00 кв. м, розташованих за адресою: м. Київ, вул. М. Закревського, буд. 47-А, літ. "Б". 
Позовні вимоги обґрунтовано порушенням відповідачем умов договору оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності від 20.09.2021 № 3465, а саме - проведення ремонтних робіт у орендованих приміщеннях без згоди балансоутримувача, про що складено акти від 19.10.2021, від 23.11.2021 та на невиконання припису № 28АУ/06/1у/1/4342 про усунення порушення умов договору оренди нерухомого майна комунальної власності.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 (суддя - Паламар П. І.) у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2023 (колегія суддів: І. П. Ходаківська - головуюча, О. О. Євсіков, А. М. Демидова) рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. 
Розірвано договір оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності від 20.09.2021 № 3465, укладений між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" та ФОП Шаповал Д. О. 
Зобов`язано відповідача усунути перешкоди в користуванні майном шляхом виселення ФОП Шаповал Д. О. з нежитлових приміщень загальною площею 116, 00 кв. м, розташованих за адресою: м. Київ, вул. М. Закревського, буд. 47-А, літ. "Б".
Господарські суди попередніх інстанцій встановили, що 20.09.2021 між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації (орендодавець), Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (балансоутримувач) та ФОП Шаповал Д. О. (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, яке належить до комунальної власності № 3465, за умовами якого орендодавець і балансоутримувач зобов`язувалися передати відповідачу в строкове платне користування нежиле приміщення загальною площею 116 кв. м на вул. М. Закревського, 47-А, літ. "Б" у м. Києві, а відповідач - прийняти та сплачувати орендну плату за користування указаним майном на умовах договору. 
За п. п. 5.1, 5.2 договору орендар має право за згодою балансоутримувача проводити поточний та/або капітальний ремонт майна і виступати замовником на виготовлення проектно-кошторисної документації на проведення ремонту. Здійснювати невід`ємні поліпшення майна за наявності рішення орендодавця про надання згоди, прийнятого відповідно до закону та Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483 (далі - Порядок від 03.06.2020 № 483). Порядок отримання орендарем згоди балансоутримувача і орендаря на проведення відповідних видів робіт, передбачених п. 5.1 договору визначається вказаним Порядком .
Пунктом 6.2. договору встановлено, що орендар зобов`язаний забезпечувати збереження орендованого майна, запобігати його пошкодженню і псуванню, тримати майно в порядку, передбаченому санітарними нормами та правилами пожежної безпеки, підтримувати орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням фізичного зносу, здійснювати заходи протипожежної безпеки.
У п. 12.1 договору сторони узгодили строк його дії - 5 років з дати набрання чинності договором.
За актом приймання-передачі нерухомого майна від 20.09.2021 орендоване майно було передано відповідачу (а. с. 22, т. 1 на звороті).
19.10.2021, при огляді орендованих площ Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго", встановлено факт проведення ремонтних робіт без згоди балансоутримувача, у зв`язку з чим останнім було складено акт огляду орендованих приміщень та зроблено фотофіксацію проведеного ремонту (а. с. 26, т. 1), а 20.10.2021 видано припис № 28АУ/06/1у/1/4342 про усунення порушення умов договору оренди нерухомого майна комунальної власності.
Вище вказане та невиконання відповідачем відповідного припису стало підставою для звернення Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до господарського суду з позовом про розірвання договору оренди з підстав істотного порушення орендарем умов договору.    
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявними у матеріалах справи документами підтверджується здійснення відповідачем в орендованій частині будівлі теплового пункту ремонтних робіт, пов`язаних із пристосуванням відповідних приміщень під магазин та офіси та, що договір оренди не містить умови про заборону використання об`єкта оренди для таких цілей; позивачем не доведено, що в внаслідок здійснених відповідачем ремонтних робіт конструкція будівлі теплового пункту зазнала пошкоджень, які істотним чином вплинули на її технічний стан. Суд першої інстанції встановив, що обставини, на які посилається позивач, свідчать про поліпшення орендарем майна, переданого йому в оренду, без згоди орендодавця та, що правовим наслідком такої поведінки є позбавлення орендаря права на відшкодування йому вартості витрат, необхідних для проведення поліпшень, а не розірвання договору оренди. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний господарський суд виходив з того, що дії відповідача щодо проведення ремонтних робіт без погодження їх в установленому порядку з балансоутримувачем, орендодавцем є неправомірними, а рішення суду першої інстанції є таким, що ухвалено всупереч ст. ст. 651, 773, 778 ЦК України, ст. 21 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", п. 153 Порядку від 03.06.2020 № 483, ст. ст. 74, 76, 86, 236 ГПК України. 
Не погоджуючись із постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2023, ФОП Шаповал Д. О. звернулася з касаційною скаргою, в якій просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати з підстави, передбаченої п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 залишити в силі. 
На обґрунтування касаційної скарги посилається на необхідність відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 02.12.2020 у справі                          № 910/5446/19, який був застосований судом апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні. Посилається на те, що із аналізу ч. 2 ст. 651, ч. 2 ст. 773 ЦК України вбачається, що підставою для розірвання договору оренди є порушення його умов, які є істотними і завдали збитків іншій стороні. Проте, орендодавцем не надано належних доказів, а судами попередніх інстанцій не встановлено, що внаслідок здійснених орендарем ремонтних робіт позивачу було завдано збитки. Вказує на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.08.2023 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстави, передбаченої п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України та, зокрема надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 18.09.2023.
19.09.2023 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшов відзив на касаційну скаргу, поданий 18.09.2023, в якому останнє просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а постанову суду апеляційної інстанцій залишити без змін з підстав зазначених у цьому відзиві. Зокрема, зазначає про правомірність врахування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у справі     № 910/5446/19 та, що саме скаржниця неправильно розуміє норми матеріального права - ч. 2 ст. 651, ч. 2 ст. 773 ЦК України.
Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" 18.09.2023 звернулося до Верховного Суду із відзивом на касаційну скаргу, в якій просить її залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін. Посилається на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02.12.2020 у справі № 910/5446/19, від 04.07.2023 у справі № 910/5528/22, з яких вбачається, що перепланування орендованого приміщення орендарем без згоди орендодавця є істотним порушенням умов договору оренди комунального майна та достатньою підставою для розірвання цього договору.
Представником відповідача 03.10.2023 до Верховного Суду було подано клопотання, в якому містилося прохання визнати причини неявки його у судове засідання 03.10.2023 поважними через тимчасову непрацездатність та відкласти розгляд справи на іншу дату. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є підставою для відкладення розгляду справи. 
Верховний Суд відхиляє вказане клопотання представника відповідача з огляду на те, що явку представників сторін не було визнано обов`язковою, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення відповідно до ст. 236 ГПК України (узгоджується із постановою Верховного Суду від 04.04.2023 у справі № 910/7970/21).
Заслухавши доповідь головуючого судді та пояснення представників позивача, третьої особи, переглянувши в касаційному порядку оскаржуване рішення апеляційного господарського суду, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 ч. 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. 
Відступленням від висновку є повна відмова Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизація попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16). 
Основним завданням Верховного Суду відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечення сталості та єдності судової практики. Тобто для відступу від правової позиції, раніше сформованої Верховним Судом, необхідно встановити, що існує об`єктивна необхідність такого відступу саме у конкретній справі. 
Зважаючи на вище викладене, у касаційній скарзі скаржник має зазначити, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього необхідно відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи.
Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема, 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення Європейського суду з прав людини, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави. 
Отже, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання (аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16).
Надаючи оцінку доводам скаржниці щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного судового рішення з огляду на підставу касаційного оскарження, встановлену п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, Верховний Суд зазначає таке.
Відповідно до п. 153 Порядку від 03.06.2020 № 483 орендар має право за письмовою згодою балансоутримувача майна за рахунок власних коштів здійснювати поточний та/або капітальний ремонт орендованого майна. Для отримання такої згоди орендар звертається до балансоутримувача із клопотанням, у якому обґрунтовує необхідність проведення такого ремонту. 
Статтею 651 ЦК України визначено загальні підстави зміни та розірвання договорів. Так, ч. 2 цієї статті передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. 
Разом з тим, ст. 783 ЦК України як спеціальною нормою стосовно договорів найму визначено підстави розірвання договору оренди на вимогу наймодавця, серед яких, зокрема, користування наймачем річчю всупереч договору або призначенню речі.
Також ст. 773 ЦК України встановлює, що наймач зобов`язаний користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору. Якщо наймач користується річчю, переданою йому у найм, не за її призначенням або з порушенням умов договору найму, наймодавець має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Наймач має право змінювати стан речі, переданої йому у найм, лише за згодою наймодавця.   
Зі ст. 773 ЦК України вбачається, зокрема, що якщо внаслідок зміни наймачем стану переданої у найм речі без згоди наймодавця наймодавцю завдано збитки, він також має право вимагати їх відшкодування. Якщо ж зміни стану речі мають характер поліпшень, то за правилом ч. 5 ст. 778 ЦК України якщо наймач без згоди наймодавця зробив поліпшення, які не можна відокремити без шкоди для речі, він не має права на відшкодування їх вартості. 
Врахувавши вказані норми матеріального права, Верховний Суд у справі                              № 910/5446/19 дійшов висновку, що укладаючи договір найму, наймодавець має право розраховувати на те, що передана у найм річ буде використовуватися за призначенням і не буде змінена наймачем без згоди наймодавця з тим, щоб у разі припинення договору найму річ була повернута наймодавцеві у стані, в якому вона була одержана у найм, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі, як це передбачено ч. 1 ст. 785 ЦК України. Проведення істотної зміни - перепланування орендованого приміщення орендарем поза згодою орендодавця та доцільність проведення якого він обґрунтовано заперечує свідчить про порушення прав орендаря та є підставою для висновку про користування орендованим майном всупереч умовам договору оренди, що є істотним порушенням договору. 
Колегія суддів не вважає, що висновок Верховного Суду щодо застосування                             ст. ст. 773, 785 ЦК України, викладений у справі № 910/5446/19, є помилковим, неефективним чи застосований у рішенні підхід очевидно застарів внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. Навпаки, цей висновок є чітким, зрозумілим, послідовним та сприяє однозначному застосуванню зазначених норм матеріального права. 
Отже, встановивши, що відповідач здійснив проведення ремонтних робіт за відсутності погодження з балансоутримувачем (п. 5.1 договору) та згоди орендодавця та встановивши відсутність доказів того, що в даному випадку відбулося поліпшення орендованого приміщення, зокрема покращення його експлуатаційних характеристик, врахувавши висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 02.12.2020 у справі № 910/5446/19 відповідно до вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України, апеляційний господарський суд дійшов правильного висновку про розірвання договору оренди майна, що належить до комунальної власності, на вимогу орендодавця та виселення відповідача з цього приміщення.
Подібні висновки містяться і в постанові Верховного Суду від 04.07.2023 у справі       № 910/5528/22.
Верховний Суд встановив, що зазначена скаржницею в касаційній скарзі підстава щодо необхідності для відступу від висновку Верховного Суду є необґрунтованою та відсутні підстави для скасування постанови апеляційного господарського суду від 24.05.2023 та залишення в силі рішення суду першої інстанції.
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскільки в ході касаційного розгляду не було виявлено неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, то і підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення у касаційному провадженні, яке відкрито з підстави, передбаченої п. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, також не має, у зв`язку з чим касаційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана постанова апеляційного господарського суду підлягає залишенню без змін.
Судовий збір за подання касаційної скарги покладається на скаржницю відповідно до ст. 129 ГПК України
Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця Шаповал Дар`ї Олегівни залишити без задоволення.
Постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2023 у справі           № 910/6018/22 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий  суддя                                                                    Могил С.К.
  
Судді:                                                                                           Волковицька Н.О.

                                                                                                      Случ О.В.