Справа № 459/1118/23                                 Головуючий у 1 інстанції: Грабовський В.В. 
Провадження № 22-ц/811/2070/23                                 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 
Категорія: 38

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                20 листопада 2023 року м.Львів 
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 червня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я, 

в с т а н о в и в:
У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача 120000 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання. 
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він працював в умовах впливу шкідливих факторів виробничого середовища на шахтах ДП «Львіввугілля» більше 26 років. 29.08.2006 року Київським науково-дослідним інститутом праці йому встановлено професійне захворювання, а саме: пневмоконіоз (t/t; 1/1), ускладнений хронічним бронхітом ІІ ст., а 18.10.2006 року Міжнародною спеціалізованою профпатологічною МСЕК встановлено вперше 35% втрати професійної працездатності за наслідками отриманого професійного захворювання та ІІІ групу інвалідності безтерміново. 02.10.2007 року йому встановлено 60% втрати працездатності та підтверджено ІІІ групу інвалідності.
Внаслідок отриманого професійного захворювання йому було завдано значної моральної шкоди у вигляді фізичних та душевних страждань, які виражаються в тому, що відчуває себе неповноцінною людиною, не в змозі вести активне життя, змушений регулярно звертатись за медичною допомогою, приймати медикаменти. Внаслідок професійного захворювання виникає постійний кашель та задишка, біль в попереку, відновлення здоров`я є неможливим. 
Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 22 червня 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що на момент встановлення йому стійкої втрати працездатності діяв Закон України №1105-X-IV, в статті 34 якого було передбачено, що на Фонд покладено обов`язок щодо відшкодування моральної шкоди у разі встановлення стійкої втрати працездатності.
Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що п.27 ст.77 Закону України від 20.12.2005 року «Про державний бюджет України на 2006 рік» зупинено дію абзацу четвертого підпункту «е» п.1 ст.21, ч.3 ст.28 та ч.3 ст.34 Закону України №1105-X-IV, якою було передбачено відшкодування моральної шкоди. 
Зазначає, що для врегулювання питання щодо відшкодування моральної шкоди у зв`язку із встановленням стійкої втрати працездатності у Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України було внесено зміни Законом України від 23.02.2007 року №717-V, який набрав чинності 20.03.2007 року, всі норми даного Закону, якими передбачалася виплата моральної шкоди, виключено. Тобто, право вимоги до Фонду на відшкодування моральної шкоди по страховим випадкам, де стійка втрата професійної працездатності була встановлена після 20.03.2007 року, припиняється, та може бути пред`явлена до роботодавця. 
Зауважує, що законодавець вносячи зміни до Закону України №1105-X-IV розмежував два періоди щодо відшкодування моральної шкоди у зв`язку з встановленням стійкої втрати працездатності, це: період з 01.04.2001 року по 20.03.2007 року, та період після 20 березня 2007 року. 
Звертає увагу, що станом на момент встановлення йому 18.10.2006 року стійкої втрати працездатності, Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання України» передбачав право на відшкодування моральної шкоди Фондом, правонаступником якого є органи Пенсійного фонду.
У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області висловило свої заперечення з приводу доводів апеляційної скарги. Додатково зазначило, що позивачем невірно визначено належного відповідача. Оскільки позивач отримав професійне захворювання під час виконання трудових обов`язків, а заподіяна йому шкода випливає з трудових відносин, тому шкода має відшкодовуватись роботодавцем, який не створив безпечних умов праці, на підставі ст.1167 ЦК України та статті 237-1 КЗпП України. При винесенні рішенні з даним твердженням погодився суд першої інстанції та правильно зазначив, що встановлення позивачу стійкої втрати професійної працездатності у 2006 році свідчить про позбавлення його права на відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача, як правонаступника Фонду, що не виключає можливості отримання відшкодування за рахунок роботодавця. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення – без змін. 
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 14.11.2023 року, є дата складення повного судового рішення – 20.11.2023 року.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з ДП «Львіввугілля», що підтверджується копією його трудової книжки.
Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання від 21.06.2006 року, професійне захворювання у ОСОБА_1 , а саме: пневмоконіоз (t/t; 1/1), ускладнений хронічним бронхітом ІІ ст., виникло за обставини роботи в умовах впливу шкідливих факторів виробничого середовища шахт ДП «Львіввугілля».
Згідно з довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках потреби у додаткових видах допомоги від 18.10.2006 серії ЛВА-2 №014664, позивачу вперше безтерміново встановлено 30% втрати працездатності.
Відповідно до довідки від 02.10.2007 року серії ЛВА-2 №022006 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках потреби у додаткових видах допомоги, позивачу безтерміново встановлено 60% втрати працездатності.
Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно з ч.4 ст.43, ч.1 ст.46 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року №16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.
Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).
З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року, право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.
Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.
Тобто, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.
Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає в позивача, як потерпілого, з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто 18.10.2006 року.
Відповідно до підпункту «е» п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з встановленням стійкої втрати працездатності, Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.
Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону №1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд.
20 березня 2007 року набрав чинності Закон №717-V, яким був виключений підпункт «е» п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» , а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати.
Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення №20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону №717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону №1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237- 1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).
Законом України від 28 грудня 2014 року №77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції  Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01 січня 2015 року.
Відповідно до частини восьмої  статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.
Проте, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України).
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Отже, з урахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року та до 01 січня 2006 року, оскільки з цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець.
Такий висновок узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 23 січня 2019 року у справі №210/2104/16-ц та постанові від 20 листопада 2019 року у справі №210/3177/17.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки позивачу встановлено вперше втрату професійної працездатності 18.10.2006 року, то, відповідно, він має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок роботодавця ДП «Львіввугілля». 
Отже, суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, відмовивши позивачу у задоволенні позовних вимог за безпідставністю, не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, а тому рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу – залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 червня 2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 20 листопада 2023 року. 

Головуючий                                          С.М. Бойко 

Судді:                                                  С.М. Копняк

                                                                         А.В. Ніткевич