УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
01 листопада 2023 року
м. Київ
 
справа № 331/1685/23
провадження № 61-12386ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О.,                   Русинчука М. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року в справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 серпня 2023 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
 
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
 
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 05 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 повернув.
 
Ухвала мотивована тим, що Запорізький апеляційний суд ухвалою від                       15 вересня 2023 року у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги відмовив та апеляційну скаргу залишив без руху, ухвалою від 20 вересня 2023 року в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги відмовив та продовжив строк для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме для сплати судового збору в розмірі 429,44 грн. 21 вересня 2023 року від ОСОБА_1 до апеляційного суду надійшло клопотання про звільнення її від сплати судового збору, яке містить доводи, що вже були предметом розгляду апеляційним судом в ухвалах від 15 та 20 вересня 2023 року та визнані неналежними, тобто вимоги про сплату судового збору не виконані, що є підставою для повернення апеляційної скарги. Оскільки особа, яка подала апеляційну скаргу, у встановлений судом строк не виконала вимоги ухвал про залишення апеляційної скарги без руху, тому на підставі частини третьої статті 185, частини другої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга вважається неподаною та повертається заявникові.
 
09 жовтня 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року та просить її скасувати. Зазначає, що вона надала апеляційному суду достатньо доказів на підтвердження свого скрутного майнового стану, проте апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та як наслідок повернув апеляційну скаргу. Указана ухвала апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року перешкоджає доступу до правосуддя.  
 
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
 
Тлумачення частини другої статті 121, статті 185, статті 357 ЦПК України свідчить, що якщо особа, яка подала апеляційну скаргу, не усунула недоліки скарги в строк, наданий судом, скарга вважається неподаною та повертається.
 
Системний аналіз статті 136 ЦПК України та статті 8 Закону України «Про судовий збір» свідчить, що підставою для відстрочення чи розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати, є врахування судом майнового стану сторони.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року справа № 697/2951/19 (провадження № 61-16827св21) зазначено, що: «єдиною підставою для відстрочення чи розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати фізичної особи є врахування судом її майнового стану. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 12 ЦПК України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі. Визначення судом майнового стану сторони є оціночним і залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень її майнового стану. Вичерпного і чіткого переліку документів про майновий стан особи закон не містить, тому суд встановлює можливість сплатити судовий збір на підставі поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням. Підстави для відмови суду у подібних клопотаннях мають бути достатньо аргументовані. Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища. Отже, скрутний майновий стан, на підтвердження якого заявником надані відповідні документи, може бути підставою для задоволення судом клопотання про звільнення його від сплати судового збору, зменшення розміру судового збору, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору».
 
Оскільки у встановлений судом строк особа, яка подала апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції, не виконала вимоги ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, апеляційний суд зробив правильний висновок про повернення апеляційної скарги.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що ОСОБА_1 подала достатньо доказів на підтвердження свого майнового стану, що, на її думку є підставою для звільнення її від сплати судового збору за подання касаційної скарги, не беруться до уваги, оскільки, з урахуванням змісту статті 136 ЦПК України та статті 8 Закону України «Про судовий збір», звільнення від сплати судового збору є правом, а не обов`язком суду. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від                           19 грудня 1997 року).
 
З урахуванням викладеного підстави вважати, що апеляційний суд допустив порушення норм процесуального права, відсутні.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ :
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 05 жовтня 2023 року відмовити.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                          Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                     І. О. Дундар 
 
         М. М. Русинчук