КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  № 753/211173/21
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/4474/2023
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 листопада 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                  
                                    судді-доповідача              Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 червня 2022 року (суддя Курічова В.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати,
            
встановив:
у жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні у розмірі 137 737грн 08 коп. та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 2 856грн 16 коп. 
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 2 лютого 1999 року працював у відповідача на посаді охоронця. 22 травня 2020 року його звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, однак при звільненні йому не були виплачені усі належні суми, заборгованість становила 33 370,52грн і на прохання виплатити заборгованість відповідач не реагував.
Позивач посилався на те, що 10 червня 2021 року звернувся до відповідача із вимогою провести повний розрахунок та сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку, а в липні 2021 року проведено зустріч його адвоката та керівника Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс», після чого 30 вересня 2021 року відповідачем було погашено заборгованість.  
Позивач вважав, що відповідач повинен сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку та компенсувати втрату частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати.
            Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 червня 2022 року позов задоволено, стягнуто із Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні в розмірі 137 737грн 08 коп. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати розмірі 2 856грн 16 коп., а всього - 140 593грн 24коп. Стягнуто із Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь 

ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1405грн 90 коп. 
У поданій апеляційній скарзі Українське державне підприємство по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» просить змінити рішення суду, зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 137 737грн 08 коп. до 3 337грн без урахування податків та інших обов`язкових платежів, змінити розподіл судових витрат, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, не врахування правових позицій Верховного Суду у поданій категорії справ.
Відповідач зазначає, що суд першої інстанції, стягуючи на користь позивача 137 737грн 08 коп. в якості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у порушення принципів справедливості та пропорційності, не врахував ту обставину, що така сума в чотири рази більше ніж загальна сума заборгованості із заробітної плати, що існувала на момент звільнення ОСОБА_1 та становила 33 370грн 52 коп.
Також відповідача вважає, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що ним вживалися заходи для погашення наявної перед позивачем заборгованості та частково сплачувались кошти протягом липня - вересня 2021 року.
Крім цього відповідач зазначає, що до 23 червня 2021 року позивач із вимогою про виплату йому заборгованості по заробітній платі не звертався, звернувся із заявою про виплату йому заборгованості по заробітній платі лише через рік після звільнення, а із вказаним позовом - через півтора роки, жодним чином не обґрунтувавши таку затримку.
Відповідач стверджує, що тривала невиплата заробітної плати позивачу не залежала від бажання відповідача, а була пов`язана із накладенням арешту на грошові кошти Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс», що містяться на його банківських рахунках, в межах виконавчих проваджень № 63163907 та № 63163994.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подано.
Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що згідно наказу № 23-ВК від 2 лютого 1999 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду охоронця до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс».
Наказом від 20 травня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за угодою сторін згідно ч. 1 ст. 36 КЗпП України.
Згідно довідки головного бухгалтера Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс», заборгованість перед ОСОБА_1 на момент його звільнення 22 травня 2020 року становила 33 370грн 52 коп., за період з червня 2020 року по 17 серпня 2020 року виплачена заборгованість у розмірі 6 038грн 84коп, станом на 25 червня 2021 року заборгованість по заробітній платі складала 27 331,68грн.
Відповідно до видаткових касових ордерів від 23 липня 2021 року та від 26 липня 2021 року позивачу виплачено 10 431,68грн та 5 000грн відповідно.
Згідно платіжного доручення від 30 вересня 2021 року ОСОБА_1 перераховано 11 900грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.
Проте повністю погодитися з висновками суду першої інстанції колегія суддів не може з таких підстав.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що 
                                                                     
включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у 
                                                                  
зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17.
З матеріалів справи вбачається, що на день звільнення позивача відповідач мав перед ним заборгованість із заробітної плати, розмір якої відповідач не заперечував.
З наданих суду першої інстанції документів вбачається, що заборгованість відповідачем виплачувалася протягом 2020 - 2021 року і остаточно погашена 30 вересня 2021 року,  тобто до звернення позивача до суду.
Оскільки у день звільнення відповідач не провів виплату позивачу всіх належних сум при звільненні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені законом строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з розміром стягнутого судом першої інстанції з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані 
                                                            
іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
                                                                                  
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
З матеріалів справи вбачається, що розмір невиплаченої при звільненні позивачу заробітної плати становив 33 370грн 52 коп. 
У період з червня 2020 року по 17 серпня 2020 року відповідачем виплачена заборгованість у розмірі 6 038грн 84коп, станом на 25 червня 2021 року заборгованість по заробітній платі складала 27 331,68грн.
Відповідно до видаткових касових ордерів від 23 липня 2021 року та від 26 липня 2021 року позивачу виплачено 10 431,68грн та 5 000грн відповідно.
Згідно платіжного доручення від 30 вересня 2021 року ОСОБА_1 перераховано 11 900грн.
Позивач звільнився 22 травня 2020 року, до суду про стягнення належних йому при звільненні виплат не звертався, а заборгованість виплачена відповідачем у добровільному порядку після звернення позивача у червні 2021 року. 
При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом першої інстанції прийнято до уваги розрахунок, зроблений у позовній заяві на основі середньоденної заробітної плати, однак суд не врахував очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача.
Також суд першої інстанції у порушення вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України не врахував правових позицій Верховного Суду з приводу спірних правовідносин.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи й критеріям, визначеним Великою Палатою Верховного Суду, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним виплати належних при звільненні позивачу і присуджених до стягнення коштів в сумі розміру заборгованості, яка існувала на момент звільнення позивача - 33 370грн 52 коп.
Доводи апеляційної скарги, що позивач звернувся до суду з даним позовом з пропуском трьохмісячного строку, встановленого у статті 233 КЗпП України, є безпідставними, оскільки повний розрахунок з позивачем відповідач здійснив 30 вересня 2021 року, а з даним позовом позивач звернувся до суду 20 жовтня 2021 року, тобто у межах трьохмісячного строку з моменту погашення заборгованості.
Посилання відповідача на те, що позивач отримував заробітну плату у період з січня по травень 2020 року та з березня по вересень 2021 року за місцем його роботи, не має правового значення для вирішення даного спору та не звільняє роботодавця від обов`язку виплатити працівнику середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Також колегія суддів не погоджується з доводами відповідача, що достатньою виплатою позивачу буде середній заробіток у розмірі 3 337грн, оскільки вона не є справедливою та розумною.
Апеляційна скарга не містить доводів незаконності рішення суду в частині стягнення на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплата, відповідач зазначив, що не заперечує щодо виплати цієї компенсації у розмірі 2 856,16грн, тому рішення суду в цій частині апеляційним судом не 
                                                                               
переглядається відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, однак не оцінив надані докази, неправильно застосував норми матеріального права та допустив порушення норм процесуального права при вирішенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не врахувавши правові позиції Верховного Суду, тому колегія суддів змінює рішення суду в цій частині.
Ухвалою суду від 5 вересня 2022 року відповідачу було відстрочено сплату судового збору за подання даної апеляційної скарги до ухвалення апеляційним судом рішення за наслідками розгляду апеляційної скарги.
За подання апеляційної скарги відповідач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 2016грн.
Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню (24,83% від оспорюваної суми), з відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 515грн 43коп. 
Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи зміну рішення суду в частині визначення розміру стягнення, зміні підлягає і розмір судового збору, який стягнутий судом першої інстанції з відповідача, з 1 405,90грн до 908грн.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд
 
                                                         постановив:
 
апеляційну скаргу Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс»задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 червня 2022 року в частині стягнення з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та судового збору змінити.
Стягнути з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 33370грн 52 коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у сумі 2 856грн 16коп. та судовий збір у сумі 908грн, а всього 37 134грн 68коп.
Стягнути з Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 515грн 43коп. (розрахунковий рахунок UA548999980313101206080026010; отримувач коштів ГУК у м.Києві/Соломян.р-н/ 22030101; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); ЄДРПОУ 37993783; код банку отримувача 899998; код класифікації доходів бюджету 22030101).
                                                           
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                     І.М. Рейнарт

Судді                                                                        Г.М. Кирилюк

                                                                                                Т.І. Ящук