П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 грудня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 400/3352/23	

                                                                                                                                                                  Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В.В.
                                                                                                                                                                  Місце ухвалення: м. Миколаїв
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  –   Лук`янчук О.В.
суддів             –   Бітова А.І.
–   Ступакової І.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одеса адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, Державної судової адміністрації України стягнення суддівської винагороди за березень 2023 року в розмірі 115 143,60 грн,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, Державної судової адміністрації України з вимогами стягнути в солідарному порядку з територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області та Державної судової адміністрації України на його користь 115143,60 гривень.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що працює на посаді, в теперішній час увільнений від виконання обов`язків суддів, у зв`язку з призовом на військову службу. Суддівську винагороду за березень 2023 року позивач не отримував. Вважає зазначені дії відповідачів протиправними. Суму належної йому суддівської винагороди обрахував виходячи з прожиткового мінімуму на одну особу в 2684 гривень.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, Державної судової адміністрації України  задоволено частково. 
Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївської області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 суддівської винагороди в розмірі посадового окладу судді виходячи з розміру прожиткового мінімуму 2102 гривень за березень 2023 року.
Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївської області нарахувати та виплати ОСОБА_1 суддівську винагороду за березень 2023 року в розмірі посадового окладу судді виходячи з розміру прожиткового мінімуму 2102 гривень.
В задоволенні позовних вимог про стягнення 115143,60 гривень з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області та Державної судової адміністрації України – відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незастосування норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та надання висновків, що не відповідають викладеним обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що закон передбачає вичерпний перелік обмежень у виплаті доплат до посадового окладу судді і перебування на військовій службі не є таким випадком. Окрім того, зазначивши, що відповідно до ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, суд всупереч вказаному положенню закону застосував норми ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023», які визначають якийсь окремий прожитковий мінімум для обчислення суддівської винагороди. Для розрахунку розміру суддівської винагороди слід брати до уваги виключно той показник, який передбачений Законом України «Про судоустрій і статус суддів», як єдиним нормативним актом, який може визначати розмір суддівської винагороди, а саме прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" встановлено в 2684 грн
Не погоджуючись з вказаним рішенням, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незастосування норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та надання висновків, що не відповідають викладеним обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що Законом №1928-IX  запроваджено розрахункову величину для визначення базового розміру посадового окладу судді, яка складає 2102 гривні, і з прийняттям Закону №1928-IX зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, а розрахункова величина. Посилаються на правову позицію Верховного Суду у постановах від 26.09.2018 у справі №820/1853/17, від 09.04.2020 у справі №826/12172/17.
Відповідно до п. 1 ч. 1  ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом встановлено, що Указом Президента України “Про призначення суддів” №302/2013 від 23.05.13 ОСОБА_1 призначено суддею Свердловського міського суду Луганської області.
Указом Президента України “Про переведення суддів” № 81/2015 від 14.02.15 ОСОБА_1 переведено на посаду судді Ленінського районного суду м. Миколаєва.
Указом Президента України “Про призначення суддів” №760/2019 від 17.10.2019 призначено на посаду судді Ленінського районного суду м. Миколаєва безстроково.
В лютому 2022 року ОСОБА_1 був призваний на військову службу до Збройних Сил України за мобілізацією.
Протягом березня-липня 2022 року ОСОБА_1 отримував суддівську винагороду в розмірі середньомісячного заробітку, як це було передбачено ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України.
19.07.2022 набув чинності Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” № 2352-IX, яким внесені зміни до ст.119 КЗпП, та скасовано право мобілізованих громадян на збереження середнього заробітку.
19.07.2022 головою Ленінського районного суду м. Миколаєва видано наказ “Про припинення виплат середньомісячного заробітку ОСОБА_1 ”.
ОСОБА_1 суддівську винагороду за березень 2023 р. не отримував.
Вирішуючи спірне питання суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 є суддею у штаті Ленінського районного суду м. Миколаєва, але не здійснює правосуддя у зв`язку з призовом на військову службу, він має право на отримання суддівської винагороди в розмірі посадового окладу, без відповідних доплат, передбачених ст.135 Закону, а тому прийшов до висновку про визнання протиправними дій та зобов`язання нарахувати та виплати ОСОБА_1 суддівську винагороду за березень 2023 року в розмірі посадового окладу судді виходячи з розміру прожиткового мінімуму 2102 гривень.
При цьому вказав, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про обрахування посадового окладу позивача виходячи з прожиткового мінімуму в 2684 гривень.
Та в задоволенні позовних вимог про стягнення 115143,60 гривень з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області та Державної судової адміністрації України також відмовив.
Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.
Спірні правовідносини врегульовані  Конституцією України,  Кодексом законів про працю України (далі -  КЗпП України), Законами України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі – Закон № 1402-VIII), «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).
Так, відповідно до частини другої  статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Згідно зі ст. 8 Конституції України  в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України  має найвищу юридичну силу.  Закони  та інші нормативно-правові акти приймаються на основі  Конституції України  і повинні відповідати їй.
Статтею 43 Конституції України, зокрема визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно зі ст. 130 Конституції України  держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Частиною першою  статті 4 Закону № 1402-VIII  передбачено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються  Конституцією України  та законом.
Зміни до цього Закону  можуть вноситися виключно законами про внесення змін до  Закону № 1402-VIII (частина друга статті 4).
Відповідно до частин першої-третьої  статті 135 Закону № 1402-VIII  суддівська винагорода регулюється цим Законом  та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (частина третя  статті 135 Закону № 1402-VIII, яка згідно з рішенням Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11.03.2020  діє в редакції  Закону №    1774-VIII).
Виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України  та  статтею 135 Закону № 1402-VIII.
Згідно з частиною десятою статті 135 Закону № 1402-VIII  суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Законом № 1402-VIIІ перебачено вичерпний перелік обмежень у виплаті суддівської винагороди, водночас перебування на військовій службі не є таким випадком.
19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-ІХ, яким у частині третій статті 119 КЗпП України  слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».
Тобто у статтю 119 КЗпП України законодавцем внесено зміни шляхом виключення норм щодо збереження роботодавцем середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.
Отже, відповідно до Конституцією України  та спеціального  Закону №    1402-VIII, гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.
Означену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, а також від 04 грудня 2018 року № 11 -р/2018.                    
Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом №1402-VIII, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.
У пункті 62 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.
Колегія суддів зазначає, що виплата суддівської винагороди, зокрема питання щодо її обрахунку та розміру, регулюється виключно  статтею 130 Конституції України  та  статтею 135 Закону № 1402-VIII.
При цьому норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.
Водночас Закон України «Про судоустрій і статус суддів»  взагалі не застосовує до будь-якого аспекту оплати роботи судді таку правову категорію як середній заробіток, а тому в даному випадку норми частини третьої статті 119 КЗпП України не можуть регулювати спірні правовідносини.
Крім того, колегія суддів зазначає, що Законом № 1402-VIIІ перебачено вичерпний перелік обмежень у виплаті суддівської винагороди, водночас перебування на військовій службі не є таким випадком.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2022 у справі №    990/4/22 зазначено, що під час здійснення правосуддя існують випадки, коли за певних умов суддя не може здійснювати правосуддя. Такі випадки поділяються на дві категорії.
До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, при проведенні кваліфікаційного оцінювання та застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя.
Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, припинення роботи суду у зв`язку з військовими діями, стихійним лихом, нездійснення суддею правосуддя у разі ліквідації, реорганізації суду, перебуванням судді у відрядженні, тимчасова непрацездатність, перебування у різного роду відпустках (основна, додаткова, соціальна),  у зв`язку з мобілізацією  відповідно до вимог  Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Крім наведеного колегія суддів враховує рішення Ради суддів України № 10 від 14.03.2022, яким затверджено окремі рекомендації організації роботи судів та суддів в умовах воєнного стану, у п.3 розділу ІІ якого вказано, що суддівська винагорода у розмірі посадового окладу та доплат, визначених частиною другою  статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», виплачується за наявності однієї із умов, зокрема, якщо суддя увільнений від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період, зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на період проходження військової служби.
Рада суддів України в своєму рішенні № 24 від 05.08.2022 також звернула увагу розпорядників бюджетних коштів органів судової влади на те, що  суддям, увільненим від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, виплачується суддівська винагорода  та передбачені  законом  доплати до посадового окладу.
З огляду на викладене, враховуючи конституційні гарантії незалежності суддів, пріоритетність норм  Конституції України  та спеціального  Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо інших норм законодавства при вирішенні питання щодо суддівської винагороди та незалежність суддів, колегія суддів дійшла висновку, що з моменту набрання чинності Законом № 2351-IX, яким внесені зміни до частини 3  статті 119 КЗпП України  стосовно збереження за працівниками, прийнятими на військову службу за призовом під час мобілізації, лише місця роботи і посади, але без збереження середнього заробітку,  суддям, увільненим від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, суддівська винагорода повинна нараховуватися та виплачуватися.
Зважаючи на те, що ОСОБА_1 не здійснює правосуддя внаслідок проходженням військової служби у Збройних Силах України, виконує конституційний обов`язок із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, беручи до уваги конституційні гарантії незалежності суддів, пріоритетності норм  Конституції України  та  Закону України «  Про судоустрій і статус суддів» над іншими нормами законодавства України, апеляційний суд  дійшов висновку, що позивачу підлягає виплаті суддівська винагорода у повному обсязі
Щодо позовних вимог про обрахування посадового окладу позивача виходячи з прожиткового мінімуму в 2684 гривень, то колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до частини першою статті 149 Закону №1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.
Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян урегульовано  Законом України від 15.07.1999 № 966-XIV  Про прожитковий мінімум, відповідно до статті 1 якого прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.
Зі змісту означеної норми  Закону № 966-XIV  вбачається, що у ній закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум. Судді до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо, не віднесені.
Згідно зі ст.7 Закону України  Про Державний бюджет України на 2023 рік  від 3 листопада 2022 року № 2710-IX (далі по тексту -  Закон України № 2710-IX) встановити з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: зокрема працездатних осіб - 2684 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні.
Слід зазначити, що зміни до  Закону № 1402-VIII  у частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період, а також до  Закону № 966-XIV  щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, тож законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 01 січня календарного року для цілей визначення суддівської винагороди, немає.
Водночас  Законами України № 1082-IX, № 1928-IX, № 2710-IX фактично змінено складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою  статті 130 Конституції України  і частиною третьою  статті 135 Закону № 1402-VIII.
Проте, означені  Закони України № 1082-IX, № 1928-IX, № 2710-IX, не повинні містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні норми.  Конституція України  не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.
Отже,  Законом № 1402-VIII  закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Оскільки указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, суддівська винагорода не може обчислюватися із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена Законом № 1402-VIII.
Таким чином, заміна гарантованої  Конституцією України  однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2023 (2684,00 грн.) на іншу розрахункову величину, яка Законом №1402-VIII  не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2 102,00 грн.), на підставі Законів України № 1082-IX, № 1928-IX, № 2710-IX, була неправомірною.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.07.2023 у справі № 240/3795/22, від 12.07.2023 у справі № 140/5481/22.
Отже, для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону №1402-VIII, які у часі прийняті раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік». Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів. Отже, Законом №1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Оскільки указана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, відповідач неправильно визначився із розрахунковою величиною посадового окладу застосувавши в розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена спеціальним законом.
Щодо стягнення в солідарному порядку з територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області та Державної судової адміністрації України на його користь 115143,60 гривень, то колегія суддів зазначає наступне.
Положеннями частини другої  статті 4 Бюджетного кодексу України  визначено, що виключно Законом про Державний бюджет України визначаються надходження та витрати Державного бюджету України.
Пунктом 2 частини першої статті 7 Бюджетного кодексу України  визначено принцип збалансованості Державного бюджету, відповідно до якого повноваження на здійснення витрат бюджету мають відповідати обсягу надходжень до бюджету на відповідний бюджетний період.
Відповідно до статей  148,  149 Закону України «Про судоустрій та статус суддів»  визначено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього  Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.
Відповідно до  статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.
Статтею 22 Бюджетного Кодексу  передбачено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.
Згідно з ч. ч. 4, 5 ст.148 Закону №1402 функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України. Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком щодо Верховного Суду, Вищої ради правосуддя, апеляційної палати вищого спеціалізованого суду, а також у цілому щодо апеляційних, місцевих судів.
Отже, розпорядником бюджетних коштів місцевих судів є відповідне територіальне управління Державної судової адміністрації України.
Так, статтею 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено ДСА України, як головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів.
При цьому, колегія суддів зазначає, що частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього  Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Оскільки територіальне управління ДСА в Миколаївській області, як розпорядник бюджетних коштів щодо місцевих судів, всупереч норм чинного законодавства не здійснив нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди за березень 2023 року, колегія суддів з урахуванням ч. 2 ст. 9 КАС України, приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, шляхом визнання протиправною бездіяльності територіального управління ДСА України в Миколаївській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 суддівської винагороди виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 2684,00 гривень за березень 2023 року та як наслідок зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за березень 2023 року виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 2684,00 гривень. 
А відтак, вимоги заявлені до ДСА та щодо стягнення суддівської винагороди задоволенню не підлягають, з підстав викладених вище .  
В свою чергу, колегія суддів зазначає, що вимоги стосовно  стягнення конкретної суми суддівської винагороди, це є втручанням у дискреційні повноваження Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, а суд фактично перебирає на себе повноваження суб`єкта владних повноважень до компетенції якого відноситься його вирішення у порядку, визначеному законодавством та право прийняти одне з кількох юридично допустимих рішень.  Вказане, в свою чергу, суперечить принципу поділу влади. 
Близьких за змістом висновків дійшов Касаційний адміністративний суд Верховного Суду у постанові від 06.02.2018 у справі № 810/4293/16.
При цьому, суд вважає необґрунтованими посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 26.09.2018 у справі №820/1853/17, оскільки вона прийнята у інших правовідносинах, які не є релевантними стосовно обставин даного спору.
Враховуючи вищевикладене та дослідивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та відмови у задоволенні апеляційної скарги ТУ ДСА в Миколаївській області.
Відповідно до ст.317 КАС України  підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 308, 311, ст.315, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2023 року скасувати.
Ухвалити по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, Державної судової адміністрації України стягнення суддівської винагороди за березень 2023 року в розмірі 115 143,60 грн. задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївської області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 суддівської винагороди виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 2684,00 гривень за березень 2023 року.
Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївської області нарахувати та виплати ОСОБА_1 суддівську винагороду за березень 2023 року виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 2684,00 гривень.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.
                                                                    Повний текст судового рішення виготовлений 19 грудня  2023 року.

Головуючий суддя:                                                                                             О.В. Лук`янчук   

Суддя:                                                                                                                  А.І. Бітов

Суддя:                                                                                                                   І.Г. Ступакова