Номер провадження: 22-ц/813/6622/23 
Справа № 504/3797/19
Головуючий у першій інстанції Вінська Н. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2023 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М. 
                        за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торгівельний порт «Южний» (після зміни назви - Державне підприємство «Морський торгівельний порт «Південний») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Вінської Н.В. 19 квітня 2023 року у смт. Доброслав Одеської області, -

встановила:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ДП «Морський торгівельний порт «Южний» у якому просила суд поновити її на посаді начальника служби охорони праці ДП «Морський торгівельний порт «Южний» з 05 липня 2019 року; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 липня 2019 року по день прийняття рішення та допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.
Позов обґрунтовано тим, що 04 липня 2019 року ОСОБА_1 була звільнена з посади начальника служби охорони праці за угодою сторін (п.1 ч.1. ст. 36 КЗпП України) згідно до наказу по ДП «Морський торгівельний порт «Южний» №715ос від 04 липня 2019 року. Проте звільнятися насправді позивачка наміру не мала, але була вимушена підписати відповідну заяву під тиском та примусом посадових осіб відповідача; зокрема, начальника служби безпеки ОСОБА_2 перебуваючи у тяжкому депресивному розладі, не усвідомлюючи при цьому власних дій. Зазначену посаду позивач обіймала з 01 липня 2014 року, а до цього займала посаду начальника відділу охорони праці з 18 лютого 2009 року, відтак, мала багатий досвід та високу кваліфікацію у галузі охорони праці. На переконання ОСОБА_1 , підставою для протиправного звільнення стала її принципова позиція щодо оформлення матеріалів нещасного випадку, який мав місце на території по ДП «Морський торгівельний порт «Южний», який стався 28 травня 2019 року об 11год. 00 хв. Заступник директора з безпеки ОСОБА_2 примушував позивача складати акт форми Н-1 на основі акту форми Н-5 від 30 травня 2019 року без врахування результатів відповідних експертиз, на що отримав відмову ОСОБА_1 .
Проте, постійний професійний психологічний тиск з боку заступника директора з безпеки ОСОБА_2 настільки вплинув на психофізичний стан позивачки, що ОСОБА_1 , не розуміючи власних дій, перебуваючи у депресивному, збудженому стані підписала акт форми Н-1 у декількох екземплярах та підписала бланк заяви на звільнення.
ОСОБА_1 вважала, що звільнення та фактичне припинення трудових відносин відбулось без її свідомого волевиявлення та всупереч вимог трудового законодавства.
Бланк заяви про звільнення вона підписала в стані, коли не усвідомлювала значення своїх дій, оскільки на той момент перебувала в стані тяжкого депресивного розладу та стан її здоров`я був вкрай незадовільним.
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 19 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що згідно до наказу ДП «Морський торгівельний порт «Южний» №715ос від 04 липня 2019 року ОСОБА_1 була звільнена з посади начальника служби охорони праці за згодою сторін, при цьому не мала наміру звільнятись із займаної посади, однак була вимушена підписати відповідну заяву під тиском та примусом начальника служби безпеки порту ОСОБА_2 , перебуваючи у тяжкому депресивному розладі, не усвідомлюючи при цьому власних дій, що підтверджується висновком експерта ОНДІСЕ №20-5039 від 28 жовтня 2020 року.
Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду не надходив, що не заважає розгляду справи у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України.
Сторони про розгляд справи на 07 грудня 2023 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник Державного підприємства «Морський торгівельний порт «Південний». ОСОБА_1 , будучи належним чином сповіщеною про час та дату судових засідань, тричі до них не з`явилась, мотивуючи причини своєї неявки хворобою. Однак, як вбачається з наданих апелянтом виписок з медичної карти амбулаторного хворого, ОСОБА_1 проходила амбулаторне лікування у лікаря-невролога, що не є доказом неможливості прибуття апелянтом у судові засідання, призначені на 14 листопада 2023 року та 07 грудня 2023 року. Таким чином, причини неявки ОСОБА_1 у судове засідання 07 грудня 2023 року визнаються колегією суддів неповажними.
Колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 , яка своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, ОСОБА_1 працювала у ДП «Морський торгівельний порт «Южний» на посаді начальника служби охорони праці.
04 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до в.о. директора ДП «Морський торгівельний порт «Южний» Яблунівського А.М із заявою про звільнення, у якій просила звільнити її за згодою сторін з 04 липня 2019 року (т.1 ст.8).
04 липня 2019 року в.о. директора ДП «Морський торгівельний порт «Южний» Яблунівським А.М. на підставі заяви ОСОБА_1 видано наказ №715-ос про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника служби охорони праці з 04 липня 2019 року за угодою сторін п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Доручено централізованій бухгалтерії виплатити компенсацію за 38 календарних днів невикористаної відпустки за період роботи з 01 січня 2018 року по 04 липня 2019 року. З наказом ОСОБА_1 була ознайомлена того ж дня, що підтверджується її розпискою на наказі (т.1 ст.36).
Крім того, у той же день позивачу ОСОБА_1 було видано трудову книжку, що підтверджується копією журналу реєстрації трудових книжок (№ НОМЕР_1 ) в якій міститься підпис ОСОБА_1 про отримання трудової книжки (т.1 ст.37-40).
Також 04 липня 2019 року ОСОБА_1 було подано декларацію (перед звільненням) особи уповноваженої на виконання функцій держави.
Згідно висновку експерта №20-5039 від 28 жовтня 2020 року, виготовленого Одеським Науково-дослідним інститутом Судових експертиз обставини, за яких ОСОБА_1 була написана заява про звільнення, за згодою сторін: обставини сприймались підекспертною як загрозливі та принизливі для її особистості. У ОСОБА_1 було відсутнє справжнє волевиявлення на звільнення, оскільки у вимушених умовах людина не може сформувати справжнє волевиявлення, головною умовою якого є свобода вибору та незалежність. Підписання заяви було миттєвим шляхом виходу з конфліктної ситуації, було обумовлено не вольовим, а суто емоційним ставленням до обставин. З урахуванням обставин справи, індивідуальних особливостей підекспертної експертом встановлено, що ОСОБА_1 не могла повною мірою усвідомлювати фактичний зміст власних дій, не могла повною мірою передбачити наслідки власних дій, оскільки знаходилася, у стані емоційного генералізованого відчуття безвихідності ситуації, яка склалася (т. 1 ст. 202-211).
Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є угода сторін. У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.
Припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.
Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.
Таким чином, передбачена п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.
З матеріалів справи вбачається, та підтверджується поясненнями сторін, що ОСОБА_1 було висловлено пропозицію на припинення трудового договору з нею за згодою сторін з 04 липня 2019 року, про що зазначено в її заяві яка була прийнята роботодавцем та на підставі якої роботодавцем видано наказ про звільнення.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не надала суду доказів, які б свідчили про те, що подання заяви про звільнення за згодою сторін з 04 липня 2019 року не було добровільним і не виражало її волевиявлення щодо звільнення з роботи на цій підставі і саме з цієї дати.
Колегія суддів зазначає, що волевиявлення - це передбачений законодавством зовнішній вияв волі дієздатних суб`єктів права, який тягне за собою юридичні наслідки.
Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення.
Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, зробленими у постанові від 11 березня 2020 у справі №120/930/19-а.
Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
Так, приписами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язок прийняття відкликання працівником своєї заяви про звільнення у випадку досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.
Такі висновки суду узгоджуються з висновками, викладеними, зокрема, у постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2018 року у справі № 306/1425/17 (провадження № 61-31292св18) та від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про існування домовленості між позивачем та відповідачем про звільнення позивача за угодою сторін з 04 липня 2019 року, датою досягнення такої угоди є 04 липня 2019 року, докази досягнення сторонами трудового договору згоди щодо анулювання такої угоди в справі відсутні.
При цьому судами першої та апеляційної інстанцій враховано, що ОСОБА_1 після надання заяви на звільнення не вчинила будь-яких дій, зовнішнім проявом яких було б відкликання зави про звільнення, прибуття на робоче місце з метою продовження виконання своїх посадових обов`язків та інші будь-які дії, які б вказували на бажання позивача продовжити трудові відносини з відповідачем.
Безпідставними при цьому є пояснення позивача про те, що вона на наступний після звільнення день з`явилась на роботу із заявою про відкликання раніше поданої заяви про звільнення, оскільки такі твердження позивачки не підтверджені жодними доказами.
Колегія суддів також зазначає, що доводи апелянта про те, що роботодавець зобов`язаний був з`ясувати дійсні наміри ОСОБА_1 щодо звільнення, є необгрунтованими, оскільки роботодавець, розглядаючи заяву про звільнення, лише вирішує: задовольняти її чи ні. Саме у цьому полягає згода сторін, коли працівник і роботодавець спільно вирішують, коли і як звільнитися працівникові. Чинне трудове законодавство не передбачає з`ясування роботодавцем дійсних намірів працівника, оскільки він лише погоджує або відмовляє у погодженні у звільненні з дати, яка визначена особисто працівником.
Щодо доводів ОСОБА_1 про написання заяви про звільнення за згодою сторін під психологічним тиском з боку керівництва.
Згідно ст. 9 ЦК України, положення Цивільного Кодексу України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).
У трудовому законодавстві не міститься правил, які мають засовуватися при тлумаченні того чи іншого трудового договору, а тому з врахуванням принципів, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо його дійсності, чинності та виконуваності повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності, за умови, що не погіршують становище працівників, порівняно з законодавством України про працю.
У приватному праві, частиною якого є трудове право, недійсність може стосуватися різноманітних договорів, в т.ч. трудових (постанова Верховного Суду від 10 листопада 2021 року по справі № 757/76070/17).
Загальні умови дійсності договору передбачені ст. 203 ЦК України, до яких, зокрема належить вільність волевиявлення сторони правочину (в т.ч. й договору) та відповідність його внутрішній волі.
Вчинення правочину (в т.ч. договору) з недотриманням вказаної умови, зокрема під впливом фізичного або психічного тиску проти дійсної волі сторони, тягне за собою можливість визнання його судом недійсним (ст. 215, 231 ЦК).
Насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях, які можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою.
Колегія суддів погоджується із доводами суду першої інстанції про те, що належних доказів вчинення відносно позивача дій, що можуть кваліфікуватись як психічний тиск, останньою суду не надано.
Висновок експерта про індивідуально-психологічні особливості ОСОБА_1 та обставини за яких нею була написана заява про звільнення за згодою сторін, є неналежним доказом у справі та правильно не був судом прийнятий до уваги, оскільки факт існування будь-якого тиску на ОСОБА_1 з боку безпосереднього керівництва не знайшов свого підтвердження під час судового розгляду справи, існування такого тиску прийнято експертом до уваги лише зі слів самої ОСОБА_1 , що не може бути прийнято судом як доказ.
Розглянувши спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, та поновлення позивача на роботі, й, відповідно, про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Щодо доводів представника ДП «Морський торгівельний порт «Южний» про пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з позовом, то колегія суддів зазначає, що виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що не мала наміру звільнятись із займаної посади, однак була вимушена підписати відповідну заяву під тиском та примусом начальника служби безпеки порту ОСОБА_2 , перебуваючи у тяжкому депресивному розладі, не усвідомлюючи при цьому власних дій, що підтверджується висновком експерта ОНДІСЕ №20-5039 від 28 жовтня 2020 року, не приймаються судом до уваги, виходячи з наступного.
Колегія суддів зазначає, що вказаний висновок експерта не може бути визнаний належним та допустимим доказом у справі, оскільки він був виготовлений 28 жовтня 2020 року, тобто зі спливом 1,3 року після дня звільнення, що не може свідчить про об`єктивність такого висновку. Крім того, обставини звільнення були встановлені експертом тільки зі слів позивача, що не є підтвердженням повноти та об`єктивності експертного дослідження. Відповідно, такий висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили має бути оцінений судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 ЦПК України.
Колегія суддів додатково зазначає, що матеріалами справи встановлено та не спростовано апелянтом, що ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 04 липня 2019 року за угодою сторін, із зазначеним наказом позивач була ознайомлена в той самий день – 04 липня 2019 року, що підтверджується відповідною відміткою та її особистим підписом в зазначеному наказі. Також 04 липня 2019 року позивач отримала трудову книжку, що підтверджується відповідним записом в журналі реєстрації трудових книжок № 118-42. ОСОБА_1 добровільно, з власної ініціативи, написала заяву про звільнення її з роботи угодою сторін, після звільнення з апелянтом було проведено остаточні розрахунки, що підтверджується відповідними розрахунковими та видатковими касовими ордерами, в яких ОСОБА_1 власним підписом засвідчила факт отримання нею грошових коштів. Крім того, 04 липня 2019 року позивачем, на виконання вимог Закону України «Про запобігання корупції», на офіційному сайті НАЗК було подано декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (перед звільненням).
Таким чином, на думку апеляційного суду, вказані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що ОСОБА_1 свідомо, усвідомлюючи значення своїх дій, виявила бажання на припинення трудових відносин з відповідачем.
Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам позовної заяви, які суд першої інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 19 квітня 2023 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 19 квітня 2023 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 27 грудня 2023 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе