Постанова                                      
Іменем України                                 
 
25 жовтня 2023 року
м. Київ
 
справа № 727/5584/22
провадження № 61-8210св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 07 березня 2023 року у складі колегії суддів: Половінкіна Н. Ю., Височанської Н. К., Одинака О. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним, договору купівлі-продажу укладеним, поділ майна подружжя.
Позовна заява мотивована тим, що 29 вересня 1985 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Дунаївською сільською радою Заліщицького району Тернопільської області.
Під час зареєстрованого шлюбу, а саме 31 жовтня 2005 року сторони за спільні кошти у розмірі 55 500 грн набули у спільну сумісну власність 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , проте, оскільки у випадку купівлі-продажу частини будинковолодіння необхідно було спочатку запропонувати купити цю частку іншому співвласнику останнього, вирішили оформити цей правочин як договір дарування, хоча насправді фактично відбувся договір купівлі-продажу.
11 лютого 2008 року їх шлюб було розірвано.
Після розлучення ОСОБА_2 залишився проживати у вказаному вище житловому будинку, а вона переїхала проживати до належної їй квартири. Певний час між колишнім подружжям не виникало спору щодо спільного майна.
Однак останнім часом відповідач почав категорично заперечувати той факт, що вона має право користуватись їх спільним майном, а 25 березня 2022 року ОСОБА_2 не пустив її до будинку, коли вона прийшла до сина на день народження онука, обґрунтовуючи такі свої дії тим, що вона не є власницею його частини і не зареєстрована в ньому, останній належить лише йому на підставі договору дарування. 
В цей час вона дізналася про порушення її прав відповідачем та вирішила поділити спільне сумісне майно подружжя, тобто строк позовної давності нею не пропущений. 
Враховуючи те, що у добровільному порядку провести такий поділ неможливо, тому просила суд:
визнати договір дарування частини житлового будинку, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Гандабурою Г. П. 31 жовтня 2005 року, зареєстрований в реєстрі за № 7001, удаваним;
визнати, що 31 жовтня 2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по  АДРЕСА_1 ;
визнати 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 спільним сумісним майном колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;
визнати право власності ОСОБА_1 на 1/4 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по  АДРЕСА_1 .

 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 листопада 2022 року у складі судді Бойко М. Є. позов задоволено частково.
Визнано договір дарування від 31 жовтня 2005 року щодо відчуження 1/2 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , удаваним правочином.
Визнано, що 31 жовтня 2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки спірного житлового будинку.
Припинено право спільної сумісної власності на 1/2 частки зазначеного нерухомого майна.
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку спірного житлового будинку.
В іншій частині позову відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.
 
Визнаючи оспорюваний договір купівлі-продажу удаваним правочином, суд першої інстанції виходив із того, що сторони вказаного правочину мали на меті досягнення правових наслідків, характерних для договору купівлі-продажу, оскільки за відчуження нерухомості ОСОБА_4 отримав грошові кошти, що у свою чергу свідчить про оплатність договору.
Враховуючи те, що ОСОБА_2 не надано суду доказів, які б підтверджували обставини придбання ним спірного майна за власні кошти, необхідні для спростування презумпції спільності майна подружжя, суд першої інстанції дійшов висновку, що наявні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частину спірного будинковолодіння із припиненням права спільної сумісної власності на майно.
При цьому суд першої інстанції відхилив посилання відповідача про те, що він після розірвання здійснив масштабне покращення (реконструкцію) спірного об`єкта нерухомості, оскільки останній не довів факт того, що реконструкція майна відбувалась за рахунок його трудових чи грошових затрат, а також, що у результаті капітального ремонту чи переобладнання житла спірний об`єкт нерухомості зазнав значного перетворення, втратив тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності, і такі обставини відбулись після розірвання шлюбу. 
Крім того, судом зазначено, що відповідач клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи, а також про витребування матеріалів інвентарної справи на майно не заявляв.
Також, відхиляючи посилання відповідача на застосування строків позовної давності, місцевий суд зазначив, що матеріали справи не містять доказів того, що до моменту звернення позивача до суду із вказаним позовом відповідач заперечував право ОСОБА_1 на майно, яке є спільним сумісним.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 07 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 листопада 2022 року скасовано. 
У позові ОСОБА_1 відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат. Скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 31 січня 2023 року.
 
Враховуючи те, що апеляційна скарга ОСОБА_2 містить доводи лише щодо незастосування строку позовної давності до позовних вимог про визнання правочину удаваним, договору купівлі-продажу укладеним, встановлення обсягу спільного майна подружжя, наявного на час припинення шлюбних відносин, без урахування здійснених відповідачем поліпшень, апеляційний суд дійшов висновку, що не має повноважень самостійно вдаватися до переоцінки висновків місцевого суду про наявність підстав для визнання договору дарування удаваним та укладення договору купівлі-продажу.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що знайшли підтвердження доводи апеляційної скарги щодо недотримання позивачем строку позовної давності при зверненні до суду із вимогами про визнання правочину удаваним, договору купівлі-продажу укладеним.
Так, суд дійшов висновку, що строк позовної давності на звернення ОСОБА_1 із позовом про визнання правочину удаваним, договору купівлі-продажу укладеним розпочався з дати вчинення спірного правочину, тобто з 31 жовтня 2005 року, натомість позивач звернулась до суду із позовом у липні 2022 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. При цьому позивачем не визнавалися обставини пропуску строк позовної давності та не ставилось питання про визнання поважними причини такого пропуску.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що з огляду на набуття відповідачем спірного майна на підставі договору дарування, спірне майно є особистою приватною власністю останнього.
Крім того, ОСОБА_1 позовні вимоги про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд з підстав істотного збільшення майна чоловіка у своїй вартості, внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого із подружжя, не заявляла.
Апеляційний суд погодився із належним складом осіб, які беруть участь у справі.

 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У червні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 .
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 06 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 04 серпня 2022 року у справі № 607/5148/20, від 28 червня 2022 року у справі № 576/564/21, від 14 лютого 2022 року у справі №346/2238/15, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що спір стосується саме спільного майна подружжя, а тому до спірних правовідносин позовна давність повинна застосовуватись із врахуванням особливостей СК України, зокрема статті 72.
Заявник вказує, що статтею 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Таким чином, враховуючи те, що позивач дізналась про порушення свого права власності на спірне майно у березні 2022 року, тому, звертаючись до суду із вказаним позовом, вона не пропустила строк позовної давності.

 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У липні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , у якому вказано, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Дунаївською сільською радою Заліщицького району Тернопільської області 29 вересня 1985 року актовим записом № 11, розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 листопада 2007 року.
 
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 вчинено договір дарування частини житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Гандабурою Г. П. 31 жовтня 2005 року, зареєстрований в реєстрі за № 7001, за яким ОСОБА_2 набуто право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 .
 
До матеріалів справи приєднано розписку ОСОБА_4 від 31 жовтня 2005 року, за якою останній отримав від ОСОБА_2 55 550 грн за продаж 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 липня 2022 року № 304942238 1/2 частина житлового будинку літ. «А» по АДРЕСА_1 складається з: п`яти кімнат загальною площею 143,00 кв. м, житловою площею 71,60 кв. м.
Наведене підтверджується витягом з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 26 травня 2021 року.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
 
З касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 вбачається, що доводи касаційної скарги зводять до незгоди із застосуванням апеляційним судом строків позовної давності, на застосуванні якої наполягав відповідач, оскільки, на думку заявника, до спірних правовідносин позовна давність повинна застосовуватись із врахуванням особливостей СК України, зокрема статті 72. Заявник вказує, що позивач дізналась про порушення свого права лише у березні 2022 року, коли відповідач не пустив її до будинку, який вона вважає об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
 
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, врахував, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 містять лише посилання щодо незастосування строку позовної давності до позовних вимог про визнання правочину удаваним, договору купівлі-продажу укладеним, встановлення обсягу спільного майна подружжя, наявного на час припинення шлюбних відносин, без урахування здійснених відповідачем поліпшень, тому в частині встановлення місцевим судом обставин щодо наявності підстав для визнання договору дарування удаваним та договору купівлі-продажу укладеним в апеляційному порядку не переглядались.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що під час касаційного перегляду вказаної справи касаційному суду необхідно дослідити правомірність застосування апеляційним судом строків позовної давності щодо позовних вимог про визнання правочину удаваним, договору купівлі-продажу укладеним.
 
Відповідно до статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення своїх прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 наголошував на тому, що «перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення».
При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.
 
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. (частина перша статті 400 ЦПК України). Тобто, суд касаційної інстанції не може вирішувати питання про застосування позовної давності у зв`язку із недослідженням та ненаданням оцінки відповідним обставинам апеляційним судом.
 
Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц.
 
Як вказувалось вище, апеляційним судом не переглядались обставини, встановлені місцевим судом, щодо наявності підстав для визнання договору дарування удаваним, визнання договору купівлі продажу укладеним, тому, з урахуванням викладеного, необхідно встановити дотримання позивачем строку позовної давності при звернення до суду із вказаним позовом.
 
Спірний правочин було укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 31 жовтня 2005 року.
 
ОСОБА_2 зроблено заяву про застосування строків позовної давності при подачі відзиву на позовну заяву у серпні 2022 року.
 
З матеріалів справи вбачається, що предметом позову у вказаній справі є визнання договору дарування удаваним, визнання договору купівлі-продажу укладеним, оскільки у разі доведення вказаних позовних вимог будуть наявні підстави для визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя й, відповідно, його поділ, тобто позовні вимоги щодо визнання частини майна спільним сумісним майном подружжя, припинення права спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку поділу майна подружжя є похідними.
 
При цьому ОСОБА_1 у позовній заяві посилалася на порушення права спільної сумісної власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 внаслідок припинення ОСОБА_2 доступу ОСОБА_1 до спірного майна 25 березня 2022 року та заперечення права останньої щодо нерухомого майна.
 
Разом з тим, ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним, договору купівлі-продажу укладеним не пов`язувалося порушення права спільної сумісної власності на 1/2 частину житлового будинку вчиненням ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договору дарування частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Гандабурою Г. П. 31 жовтня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за № 7001, який є удаваним.
 
ОСОБА_1 підставою позову зазначалося укладення ОСОБА_4 та ОСОБА_2 фактично договору купівлі-продажу, набуття права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на 1/2 частину житлового будинку на підставі наведеного договору.
 
За таких обставин строк позовної давності на звернення ОСОБА_1 до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним, договору купівлі-продажу укладеним розпочався з дати вчинення ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договору дарування частини житлового будинку.
 
У позовній заяві ОСОБА_1 вказувала, що була обізнана про те, що під час придбання частини будинку між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було оформлено договір дарування, а не договір купівлі-продажу. При цьому позивач надала суду копію розписки ОСОБА_4 про отримання грошових коштів за купівлю частини будинку.
 
Отже, з наведеного вбачається, що ОСОБА_1 було достеменно відомо з 31 жовтня 2005 року (дата укладення правочину) про укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договору дарування для приховання договору купівлі-продажу, який вони насправді вчинили, внаслідок якого одноосібним власником майна був визначений ОСОБА_2 . Крім того, ОСОБА_1 не посилалась в позовній заяві й, відповідно, не надала докази на підтвердження того, що до моменту, коли її чоловік не допустив до спірного будинку, вона була дбайливим співвласником цього майна, тобто разом із колишнім чоловіком несла витрати по його утриманню, постійно користувалась ним.
 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується зі висновками суду апеляційної інстанції про те, що звертаючись до суду із вказаним позовом у 2022 році, позивач пропустила строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
 
Отже, оскільки позивач не скористалась своїм правом щодо визначення статусу набутого майна після укладення спірного договору дарування і також, у межах визначеного строку, пред`явлення вказаного позову поза межами строків позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, є обґрунтованою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
 
Колегія суддів відхиляє посилання заявника про те, що до спірних правовідносин позовна давність повинна застосовуватись із врахуванням особливостей СК України, зокрема статті 72, оскільки вимоги щодо визначення спільним сумісним майном подружжя спірної частини будинку та його поділ є похідними вимогами від вимог щодо визнання правочину удаваним, визнання договору купівлі-продажу укладеним, про вчинення яких позивачу було відомо в момент укладення договору дарування, тому відсутні підстави вважати, що початок перебігу позовної давності має обраховуватись з часу, коли у березні 2022 року відповідач не пустив її у будинок, який згідно пункту 2 частини першої статті 57 СК України є його особистою приватною власністю з моменту укладення договору дарування.
 
Посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків, які містяться у постановах Верховного Суду від 04 серпня 2022 року у справі № 607/5148/20, від 28 червня 2022 року у справі № 576/564/21, від 14 лютого 2022 року у справі №346/2238/15, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, відхиляються колегією суддів, оскільки судове рішення апеляційного суду не суперечить висновкам, викладеним у вказаних постановах.
 
Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Постанову Чернівецького апеляційного суду від 07 березня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        В. В. Шипович