ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 листопада 2023 року           справа №360/511/23 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 липня 2023 року (повне судове рішення складено 13 липня 2023 року) у справі № 360/511/23 (суддя в І інстанції Свергун І.О.) за позовом ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 

                                                           УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), в якому просила:
- визнати неправомірними дії Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо невиплати грошової компенсації при звільненні;
- стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) кошти, нараховані, але не виплачені при звільненні;
- стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) суму середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні по дату винесення рішення.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 30 грудня 2022 року позивачку було звільнено із займаної посади на підставі наказу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 20.12.2020 № 6471/к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2023 року у справі № 360/52/23 зазначений наказ було визнано протиправним та скасовано, поновлено позивачку на посаді начальника відділу з питань нотаріату у Луганській області Управління нотаріату Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з 31 грудня 2022 року, а також вирішено стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.12.2022 по 05.04.2023 у розмірі 117 562,48 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. А також допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 36 306,06 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. 
Наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 18.04.2023 № 6/к «Про поновлення ОСОБА_1 » позивачку було поновлено на посаді начальника відділу з питань нотаріату у Луганській області Управління нотаріату Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з 31 грудня 2022 року. 
18.04.2023 невідкладно вона ознайомилася з цим наказом, про що надала Східному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції (м. Харків) лист-ознайомлення.
Також позивачка зазначала, що на підставі її заяви про звільнення за власним бажанням від 18.04.2023 було видано наказ Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 18.04.2023 № 8/к «Про звільнення ОСОБА_1 », яким її було звільнено з посади начальника відділу з питань нотаріату у Луганській області Управління нотаріату Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 18.04.2023, а також зобов`язано Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) виплатити їй грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за період з 31.12.2022 по 18.04.2023 тривалістю 9 календарних днів відповідно до вимог статті 83 Кодексу законів про працю України. 
19.04.2023 їй на особисту електронну пошту надійшло повідомлення про нараховані суми при звільненні, де вказано, що нараховано 9246,42 грн, належить до виплати - 7443,36 грн. Запис про звільнення внесений до трудової книжки 18.04.2023.
18.04.2023 позивачка перебувала у відпустці без збереження заробітної плати відповідно до наказу від 18.04.2023 № 7/к Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) «Про надання відпустки без збереження заробітної плати ОСОБА_2 » на підставі її заяви від 18.04.2023. У заяві про звільнення від 18.04.2023 вона зазначила, що просить здійснити остаточний розрахунок у строки, визначені законодавством, з урахуванням статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». 
На підставі вищевикладеного позивачка зазначала, що на дату подання позову нараховані суми при звільненні їй не виплачені, тому просила задовольнити позовні вимоги повністю.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 13 липня 2023 року позов задоволено.
Стягнуто зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.04.2023 по 13.05.2023 в сумі 11 448,00 грн (одинадцять тисяч чотириста сорок вісім грн 00 коп.).

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що слід зауважити, що затримка при проведенні повного розрахунку сталася не з вини Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції їм. Харків). 
Так, після збільшення кошторисних призначень Міністерством юстиції України та надходження відповідних коштів до міжрегіонального управління, належні до виплати суми невідкладно були перераховані на рахунки позивачки.
Таким чином, відповідачем в межах своєї компетенції вжито заходів, спрямованих на відновлення законних прав та інтересів позивачки.
Також апелянт зазначає, що при розгляді цієї справи не було взято до уваги такі обставини, як незначний розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, а також дії відповідача щодо її виплати.
Тобто, стягнення з відповідача суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в 11 448,00 грн не відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц та є не співмірною розміру заборгованості.

          У відзиві на апеляційну скаргу позивач висловила згоду з рішенням місцевого суду та просила залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) проходила державну службу в Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Харків) на посаді начальника відділу з питань нотаріату у Луганській області Управління нотаріату Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про що свідчать записи 16-18 в трудовій книжці НОМЕР_2 .
Наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (Харків) від 20.12.2022 № 6471/к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивачку звільнено з посади начальника відділу з питань нотаріату у Луганській області Управління нотаріату Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з 30 грудня 2022 року відповідно до пункту l частини першої, абзацу третього частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з реорганізацією Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) шляхом його приєднання до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) з перейменуванням у Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції.
Згідно з рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 05.04.2023 у справі № 360/52/23 позов ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 20.12.2022 № 6471/к «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено позивачку на посаді начальника відділу з питань нотаріату у Луганській області Управління нотаріату Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з 31.12.2022, стягнуто зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.12.2022 по 05.04.2023 у розмірі 117 562,48 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з питань нотаріату у Луганській області Управління нотаріату Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) та стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 36 306,06 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.
Наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 18.04.2023 № 6/к «Про поновлення ОСОБА_1 » позивачку поновлено на посаді начальника відділу з питань нотаріату у Луганській області Управління нотаріату Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з 31 грудня 2022 року.
На підставі заяви ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням від 18.04.2023 наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 18.04.2023 № 8/к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивачку звільнено з посади начальника відділу з питань нотаріату у Луганській області Управління нотаріату Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 18.04.2023, а також зобов`язано Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) виплатити позивачці грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за період з 31.12.2022 по 18.04.2023 тривалістю 9 календарних днів відповідно до вимог статті 83 Кодексу законів про працю України.
25.04.2023 Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Харків) направлено лист № 142/12-15/23 до Міністерства юстиції України, згідно з яким відповідач просив збільшити кошторисні призначення СМРУ МЮ у квітні 2023 року по загальному фонду державного бюджету за КЕКВ 2111 на суму 9246,42 грн у зв`язку з необхідністю виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 31.12.2022 по 18.04.2023 в кількості 9 календарних днів.
Відповідно до платіжної інструкції від 12 травня 2023 року № 82 кошти в розмірі 7443,36 грн перераховані ОСОБА_1 на її розрахунковий рахунок (сплачено 13 травня 2023 року).

Вирішуючи позов по суті, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.
При цьому під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата з надбавками, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), який застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт л пункту 1 Порядку № 100).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. 
Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. 
У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. 
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. 
Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку. 
Абзацами першим, третім пункту 3 Порядку № 100 врегульовано, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Якщо період, за який нараховано премію чи іншу заохочувальну виплату, працівником відпрацьовано частково, під час обчислення середньої заробітної плати враховується сума у розмірі не більше фактично нарахованої суми премії чи іншої заохочувальної виплати.
Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).
З вищеописаних доказів судами установлено, що у день звільнення позивачки з нею не проведено остаточний розрахунок та не здійснено виплату всіх належних позивачці сум. Як вже зазначено, остаточний розрахунок з позивачкою проведено 13.05.2023.
Тобто затримка у розрахунку при звільненні становить 18 робочих днів з 19.04.2023 (наступний день після звільнення з посади) по 13.05.2023 (день проведення остаточного розрахунку).
Згідно з довідкою Східного  міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 02.06.2023 № 12.3-17-37/СЗ заробітна плата позивачки у грудні 2022 року склала 13 992,17 грн, кількість робочих днів – 22, у січні 2023 року – 0 грн, кількість робочих днів – 0. Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати складає 636,00 грн (13 992,17 грн : 22 робочих дні).
Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в арифметичному обчисленні складає 11 448,00 грн (середньоденна заробітна плата 636,00 грн х 18 робочих днів).
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.
ЄСПЛ трактує поняття якість закону таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах C.G. та інші проти Болгарії (C. G. and Others v. Bulgaria , заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), Олександр Волков проти України ( Oleksandr Volkov v. Ukraine , заява № 21722/11, § 170).
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Неприйнятними є посилання відповідача на те, що у відповідача бути відсутні кошти для своєчасної виплати позивачці. Зазначена обставина не звільняє відповідача від відповідальності, передбаченої законодавством. Крім того, як установлено судом, відповідач направив лист до  Міністерства юстиції України, як до головного розпорядника бюджетних коштів, з вимогою збільшити кошторисні призначення лише 25.04.2023, тобто через тиждень після звільнення позивачки.
З урахуванням викладеного місцевий суд дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки середньої заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 11 448,00 грн.
Відповідно до пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.
Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).
Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні визначена судом без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем законність оскаржуваних дій не доведена, а його доводи слід відхилити з вищенаведених мотивів.
Згідно зі статтею 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява № 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29).
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 

Щодо доводів апелянта про неврахування судом першої інстанції правових висновків Великої Палати Верховного суду у справі №761/9584/15-ц.
Аргументи позивача щодо неврахування судом першої інстанції висновків Великої Палати Верховного суду у справі №761/9584/15-ц колегія суддів вважає помилковими, з огляду на таке.
У цій постанові Верховний Суд також керувався позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, однак визначив іншу методику обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - співвідношення загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат до невиплачених сум.
Таким чином, зважаючи на те, що при вирішенні цього спору суд першої інстанції керувався методикою визначення належної до стягнення за затримку розрахунку при звільненні суми, визначеною Великою Палатою Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц, під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення помилок при її застосуванні колегією суддів встановлено не було, як і не обґрунтовано її неправильність чи неспівмірність позивачем, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність залишення без змін рішення суду першої інстанції.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, місцевий суд дійшов правильного висновку про задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду. 
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) – залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 13 липня 2023 року у справі № 360/511/23 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 07 листопада 2023 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                                  І. В. Сіваченко

                                                                                                    А. А. Блохін

                                                                                                    Т. Г. Гаврищук