ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 року                                                                          Справа № 918/535/23 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Маціщук А.В., суддя Бучинська Г.Б. ,  суддя Філіпова Т.Л. 

секретар судового засідання Романець Х.В. 

за участю представників сторін:
позивача - адв. Хозяїнов В.В.
відповідача - адв. Татарчук Л.І.

розглянувши апеляційну скаргу відповідача Приватного підприємства-фірми "Автотранском"
на рішення Господарського суду Рівненської області від 18.09.2023 р.
постановлене у м. Рівне, повний текст складено 28.09.2023 р.
у справі № 918/535/23 (суддя Політика Н.А.)
за позовом фізичної особи-підприємця Оліференка Якова Сергійовича
до відповідача Приватного підприємства-фірми "Автотранском"
про стягнення збитків в сумі 2093745,61 грн.

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до рішення Господарського суду Рівненської області від 18.09.2023 р. у справі № 918/535/23 позов фізичної особи-підприємця Оліференка Якова Сергійовича задоволено. За рішенням суду підлягає стягненню з Приватного підприємства-фірми "Автотранском" на користь фізичної особи-підприємця Оліференка Якова Сергійовича 2093745 грн. 61 коп. збитків, завданих неналежним виконанням перевезення товару та 31406 грн. 19 коп. витрат по оплаті судового збору.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач Приватне підприємство-фірма "Автотранском" звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.
Вважає, що суд першої інстанції погодився із доводами позивача та ухвалив оскаржуване рішення, помилково встановивши обставини справи та невірно застосувавши норми матеріального і процесуального права.
Скаржник звертає увагу, що у акті про пожежу від 29.03.2023 р. та звіті про причини виникнення пожежі (на транспортних засобах) від 30.03.2023 р. причиною пожежі зазначено: «Причина пожежі (ймовірна) самозаймання продукції в кузові фури (акумулятора)».
Експертним висновком Житомирської торгово-промислової палати № В-377 від 04.04.2023 р., встановлено, що «при огляді встановлено, що товар, що перевозився згідно товарно-транспортної накладної № 100922 від 28.03.2023 р., у вантажному автомобілі реєстраційний номер НОМЕР_1 в результаті пожежі повністю знищений». Проте, скаржник вважає цей доказ необ`єктивним, адже торгово-промислова палата не уповноважена на надання таких висновків, представник відповідача не був запрошений на огляд за наслідками якого був складений висновок та взагалі незрозуміло на якій основі могло бути проведено співставлення згарища із обсягом товару, який перевозився.
Так само скаржник заперечує висновок судового експерта Лиценко М.В. за результатами пожежно-технічної експертизи № 330/04.23 від 20.04.2023 р. Вказує, що висновок експерта є неналежним доказом, адже здійснений експертом у якого відсутня належна кваліфікація, висновки такого звіту виходять за межі предмету пожежно-технічної експертизи, а також суперечать іншому висновку експерта, який надається до матеріалів справи із даною апеляційною скаргою. Крім того, зазначає, що висновок експерта № 330/04.23 від 20.04.2023 р. є безпідставним, оскільки експерт вийшов за межі пожежно-технічної експертизи та надав висновки поза межами своєї компетенції.
Натомість посилається на висновок експерта Житомирського відділення Київського НДІСЕ за результатами проведення комплексного пожежно-технічного та електротехнічного дослідження від 18.08.2023 р. № 974/1507/1508/23-25 і доводить, що виникнення даної пожежі не пов`язане із вказаним обладнанням автомобіля та його несправностями. Просить залучити цей висновок до справи як доказ у справі.
Також доводить, що судом першої інстанції рішення ухвалене на підставі документу, який є недійсним, а саме - на підставі ТТН, зміст якої не дозволяє ідентифікувати ні осіб, які брали участь у здійсненні господарської операції, ні вантаж, який був наданий до перевезення.
Посилається на ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» та зазначає що зміст ТТН не відповідає вимогам  Закону. Тобто надана ТТН за своїм змістом не дозволяє ідентифікувати перевізника, так само і перелік та кількість вантажу, тому відповідно до норм  чинного законодавства документ з такими недоліками є підставою для невизнання господарської операції. 
Звертає увагу, що саме вантажовідправник, яким у ТТН зазначено позивача - ФОП Олефіренка Якова Сергійовича, мав обов`язок забезпечити належне оформлення товаросупровідного документу.
Доводить таким чином, що надані позивачем ТТН та акт приймання-передачі є недійсними, і за відсутності можливості ідентифікувати перевізника та вантажу відшкодування збитків є неможливим через недоведений факту їх завдання.
Просить врахувати викладене, скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 18 вересня 2023 року у справі № 918/535/23 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог фізичної особи-підприємця Олефіренка Якова Сергійовича до Приватного підприємства-фірми «Автотранском» про стягнення збитків.

До апеляційної скарги відповідач ППФ «Автотранском» додав копії висновку експерта № 974/1507/1508/23-25, виконаного 18.08.2023 р. за результатами проведення комплексного пожежно-технічного та електротехнічного дослідження, відзиву від 20.10.2023 р. на висновок судового експерта, відгуку від 19.10.2023 р. на висновок експерта Лиценка Михайла Володимировича № 330/04.23 від 20.04.2023 р. за результатами проведення пожежно-технічної експертизи.          
Скаржник подав клопотання про долучення доказів та поновлення процесуального строку, яке обґрунтовує наступним.
Пояснює, що такі докази як відзив від 20.10.2023 р. на висновок судового експерта та відгук від 19.10.2023 р. на висновок експерта Лиценка Михайла Володимировича за результатами проведення пожежно-технічної експертизи № 330/04.23 від 20.04.2023 р. були виготовлені лише після прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення, тому не могли бути подані до матеріалів справи раніше. Так само висновок експерта за результатами проведення комплексного пожежно-технічного та електротехнічного дослідження                    № 974/1507/1508/23-25 від 18.08.2023 р. надається суду лише після отримання відповідного позитивного відгуку на нього.
Необхідність залучення відповідних доказів є необхідною для підкріплення позиції відповідача після ухвалення судом першої інстанції рішення на підставі недостатніх та непрямих доказів.
Крім того, скаржником разом із апеляційною скаргою подане клопотання про витребування у позивача оригіналу товаро-транспортної накладної № 100922 від     28.03.2023 р. 
Представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що оригінал товарно-транспортної накладної відповідачем втрачений /а.с.130-132 у т.2/.

Позивач фізична-особа підприємець Олефіренко Яків Сергійович подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти доводів скаржника. 
Доводить, що відповідач мав відповідати за збереження вантажу до моменту його видачі одержувачеві. В даному ж випадку відповідач не забезпечив схоронність вантажу позивача, тому повинен нести відповідальність за завдані позивачеві збитки.
Пояснює, що вчинення сторонами дій на підтвердження укладення договору перевезення випливає з обставин спору, зокрема, відповідачем надано інформацію позивачеві про замовлений для перевезення транспортний засіб, відповідачем надано транспортний засіб для здійснення перевезення саме за адресою складу позивача (в                м.Хмельницький), позивачем здійснено завантаження транспортного засобу на власному складі (в м.Хмельницький), водієм відповідача прийнято товар позивача до перевезення саме в м.Хмельницький, що підтверджується і поясненнями водія, товар позивача фактично перевозився у транспортному засобі відповідача, відповідач повідомив саме позивача про пожежу на транспортному засобі, який перевозив товар, відповідач звертався до страхової компанії щодо відшкодування збитків, понесених в результаті пожежі, описуючи товар позивача і маршрут перевезення тощо.
Вважає, що ТТН разом з актом приймання-передачі є належними і допустимими доказами у справі, оскільки містять усю інформацію, необхідну для виконання перевезення відповідачем. відповідач же «шукає» будь-які недоліки в складених документах, щоб заперечити фактичне здійснення товару позивача.
Вказує, що у даній справі ТТН і акт приймання-передачі № 000002196 від 28.03.2023 р. належить розглядати як єдиний документ, бо вони складались одномоментно. Товар за актом приймання-передачі № 000002196 від 28.03.2023 р. отримав саме водій відповідача, що сам же відповідач і не спростовував в суді першої інстанції і не спростовує в апеляційній скарзі. Вертає увагу, що відповідач зауважує в апеляційній скарзі про те, що згідно акту приймання-передачі водій повинен був доставити товар до кінцевих одержувачів, що й замовлялось позивачем, але ж цього не сталося, з причини втрати товару позивача внаслідок пожежі.
Позивач просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.
Разом з відзивом позивач подав заперечення на клопотання про долучення доказів та поновлення процесуального строку, зазначивши, що такі докази подаються позивачем з порушенням ст. 76-78 та 269 ГПК України.
Також позивач заперечив проти задоволення клопотання про витребування оригіналу доказу, пояснює, що у відповідача також наявний оригінал товаро-транспортної накладної    № 100922 від 28.03.2023 р.

В судовому засіданні 21.11.2023 р. колегією суддів розглянуто клопотання скаржника про залучення нових доказів - копії висновку експерта № 974/1507/1508/23-25, виконаного 18.08.2023 р. за результатами проведення комплексного пожежно-технічного та електротехнічного дослідження, відзиву від 20.10.2023 р. на висновок судового експерта, відгуку від 19.10.2023 р. на висновок експерта Лиценка Михайла Володимировича                 № 330/04.23 від 20.04.2023 р. за результатами проведення пожежно-технічної експертизи.          
Колегією суддів встановлено, що відповідач/скаржник в процесі розгляду справи                  № 918/535/23 у суді першої інстанції вищеперелічені докази не надавав і не заявляв суду про намір їх подати - матеріали справи не містять доказів такого. При цьому звертається увага, що суд першої інстанції ухвалив рішення у справі18.09.2023 р., тоді як відповідач ППФ «Автотранском» звернувся до експертної установи 08.05.2023 р., і висновок експерта за результатами проведення комплексного пожежно-технічного та електротехнічного дослідження був виготовлений 18.08.2023 р., тобто – в кожному випадку відповідач мав об`єктивну можливість заявити про підготовку такого доказу і обґрунтовувати свою позицію у справі з урахуванням такого висновку експерта. Натомість такий висновок експерта наданий лише суду апеляційної інстанції на підтвердження доводів апеляційної скарги.
Отже, відповідач не довів винятковість випадку як підставу для прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, і колегія суддів, керуючись ст..269 ГПК України, не приймає додаткові докази, надані відповідачем суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів враховує при цьому, що одним із елементів права на суд (окрім права на доступ) є принцип процесуальної рівноправності сторін, або так званий принцип "рівної зброї", згідно з яким кожній стороні має бути надано розумну можливість подати обґрунтування своєї позиції за умов, які б не ставили цю сторону у становище істотно невигідне по відношенню до опонента. Цей принцип вимагає насамперед рівності сторін спору в їхніх  процесуальних можливостях щодо подання доказів  і пояснень у судовому провадженні (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands" від 27.10.1993 та "Ankerl v. Switzerland" від 23.10.1996).
Відповідно до норм ч. 1, 4, 8 ст.     80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються. Відповідно до норм ч.3 ст.269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Разом з тим в процедурі дослідження доказів колегія суддів витребувала у позивача і дослідила оригінал товарно транспортної накладної № 100922 від 28.03.2023 р., оскільки позивачем надана суду копія, хоча і засвідчена в установленому порядку, але обмежено читабельна /а.с. 12 у т. 1/. В додаткових письмових поясненнях колегіі суддів відповідач пояснює, що у відповідача примірника товаро-транспортної накладної № 100922 від 28.03.2023 р. не було.

В судових засіданнях апеляційного суду представник відповідача/скаржника доводи апеляційної скарги підтримала, просила апеляційну скаргу задоволити, рішення Господарського суду Рівненської області від 18.09.2023 р. скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.
Представник позивача в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів заперечив проти доводів позивача, доводив про  необґрунтованість апеляційної скарги і просив колегію суддів залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши у судовому засіданні пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши оцінку обставин справи та повноту їх встановлення судом першої інстанції, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено наступне.
На підставі договору поставки № РМ06/12-2022 від 06.12.2022 р. фізична особа-підприємець Олефіренко Я.С. 27 березня 2023 року одержав від фізичної особи-підприємця Радиш М.Ю. товари на загальну суму 2093745,61 грн. відповідно до видаткової накладної     № 9270314 /а.с. 5-7 у т.1/.
02.01.2023 р. позивачем та фізичною особою-підприємцем Калініченко О.І. укладений договір поставки товару № ОЯ-02/01-2023, предметом якого є товари в асортименті, що відповідає вищенаведеній накладній № 9270314 27 березня 2023 року. На виконання даного договору поставки сторони склали специфікацію   № ЯООО-014 від 28.03.2023 р. та  видаткову накладну № 14 від 28.03.2023 р., відповідно до яких вартість товарів, що поставляються визначена сторонами у сумі 2156549,01 грн./а.с. 8-10 у т.1/.
Видаткова накладна № 14 від 28.03.2023 р. містить 36 позицій, які згруповані за призначенням товару. Перелік товарів, що підлягали поставці повністю відповідає переліку товарів, одержаних позивачем від фізичної особи-підприємця Радиш М.Ю., та підтверджує пояснення позивача про намір реалізації цього товару вже іншому покупцю - фізичній особі-підприємцю Калініченко О.І., для чого виконувалось перевезення.
Для забезпечення перевезення товару за видатковою накладною № 14  від 28.03.2023 р. позивачем було залучено перевізника  ППФ "Автотранском".
На підтвердження факту правочину перевезення позивач надаві суду акт приймання-передачі № 000002196 від 28.03.2023 р., відповідно до якого водій Джаламага О.А. одержав товари, перелік яких відповідає видатковій накладній № 14  від 28.03.2023 р., складеній на підставі договору поставки № ОЯ-02/01-2023 від 02.01.2023 р. /а.с.10, 12 у т.1/.
Також суду надана товарно-транспортна накладна № 100922 від 28.03.2023 р., реквізити якої свідчать, що 28 березня 2023 року водієм Джаламага О.А. прийнято від позивача до перевезення товари народного споживання загальною кількістю 87 місць для транспортним засобом DAF д.н. НОМЕР_1 за маршрутом  від пункту навантаження за адресою:                   м. Хмельницький, вул. Купріна, 54/1 до пункту розвантаження м. Київ (адреси уточнені в акті приймання-передачі № 000002196 від 28.03.2023 р.) Відповідно до реквізитів ТТН № 100922 від 28.03.2023 р. замовником та вантажовідправником є ФОП Олефіренко Я.С., вантажоодержувачем - ФОП Калініченко О.І. /а.с. 11 у т.1, оригінал оглянутий в судовому засіданні 28.11.2023 р./.
Кількість місць та маса брутто, зазначені в ТТН від 28.03.2023 р. № 100922, відповідають тим, які зазначені в акті приймання-передачі від 28.03.2023 р. № 000002196.
Відповідно до договору оренди складу, укладеного позивачем та TOB "М ТРИ"  /а.с.13 у т.1/, зазначений у ТТН пункт навантаження у м. Хмельницький, вул. Купріна, 54/1 є адресою складу підприємця Олефіренка Я.С.
Про обставини заїзду-виїзду на територію складських приміщень за адресою м.Хмельницький, вул. Купріна, 54/1, для завантаження в складських приміщеннях підприємця Олефіренко Я.С. транспортного засобу DAF д.н. НОМЕР_1 повідомляється у листі TOB "М ТРИ" № 10/05.1 від 10.05.2023 р. /а.с. 14 у т.1/. ТОВ "М ТРИ" надало таку інформацію адвокатському об`єднанню «Адвіс» із посиланням на дані журналу реєстрації в`їзду-виізду транспортних засобів та інформацію системи відео спостереження. 
Матеріалами справи підтверджено, що 28.03.2023 р. відбулось загоряння автомобіля DAF FALF 45/220 д.н. НОМЕР_1 разом із вантажем. Так, за інформацією Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Житомирській області 28.03.2023 р. о 23 год. 13 хв. до оперативно-диспетчерської служби Головного управління ДСНС України у Житомирській області надійшла інформація про загоряння вантажного автомобіля DAF FALF 45/220 д.н. НОМЕР_1 на автошляху М21 (Е583) у Житомирській області, Житомирський р-н між с. Двірець та с. Павленівка. За фактом виникнення пожежі складений акт про пожежу від 29.03.2023 р. /а.с. 19 у т. 1/, який підписаний провідним інспектором ВЗИС ЖРУ Макарчуком В.О., водієм ОСОБА_1 , слідчим СВ ЖВП Павлюком О.М. та директором ППФ «Автотранском» Медвечуком П.П. /а.с. 19-20 у т. 1/.
У акті зафіксовано знищення внаслідок пожежі самого автомобіля та товару у кузові фури. При цьому перелік товару (акумулятори, вода, електронна техніка тощо) вказано у акті, який підписаний директором ППФ «Автотранском» ОСОБА_2 та водієм ОСОБА_1 без зауважень. Визначені також орієнтовні прямі збитки від пожежі 2500000,00 грн. та орієнтовні побічні збитки від пожежі 2726236,00 грн. Ймовірною причиною пожежі у акті зазначено самозаймання продукції в кузові фури (акумулятори).
Відповідно до звіту про причини виникнення пожежі від 30.03.2023 р. Головне управління ДСНС України у Житомирській області дійшло висновку, що ймовірною причиною пожежі, яка сталася 28.03.2023 р. є самозаймання продукції в кузові вантажного автомобіля. Однак для встановлення остаточної причини виникнення пожежі рекомендовано провести пожежно-технічну експертизу.
Згідно з висновком судового експерта Лиценко М.В. за результатами проведення пожежно-технічної експертизи, який складений 20.04.2023 р., причиною виникнення пожежі яка сталась 28.03.2023 р. та внаслідок якої було пошкоджено транспортний засіб вантажний DAF FA LF 45.220, держ. номер НОМЕР_1 , він-код XLRAE45GF0L411714, - є займання ізоляції силового проводу, по якому подавалась напруга від генератора до бортової електромережі автомобіля, у встановленому осередку пожежі, внаслідок прояву теплової дії електричного струму. Причиною нагрівання стало протікання струму в аварійному режимі, який спричинив нагрівання силового проводу на ділянці акумуляторна батарея – генератор, від акумуляторної батареї до генератора (у зворотному напрямку) автомобіля. Цьому процесу передував «пробій» силових діодів випрямляючого блоку, встановленого в генераторі        /а.с. 34-43 у т. 1/.
Отже, за висновком судового експерта, який був повідомлений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за ст..384 КК України, загоряння автомобіля відбулося через несправність електричних елементів самого автомобіля.
Скаржник такий висновок експерта в суді першої інстанції під сумнів не ставив, не заявляв про відсутність у експерта належної кваліфікації, так само не заявляв про замовлення ним експертизи з комплексним пожежно-технічним та електротехнічним дослідженням.
Крім того, матеріалами справи підтверджено, що директор ППФ «Автотранском» Медведчук П.П. звертався до Рівненської філії ПРАТ «УПСК» з повідомленням про подію за договором страхування відповідальності перевізника, у якому повідомляв про пожежу автомобіля DAF д.н. НОМЕР_1 . У повідомлені у графі ‘опис вантажу’ заявником зазначений наступний опис вантажу: дзеркала, фари, пристрої безперебійного живлення, товари для подорожей, човни на управлінні, сироп та ін. Заявлена вартість вантажу визначена орієнтовно 2400000,00 грн /а.с.53 у т.1/.
Рішенням Господарського суду Рівненської області позов фізичної особи-підприємця Олефіренка Якова Сергійовича про стягнення збитків задоволено. Задовільняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем і відповідачем відбулись договірні відносини з перевезення вантажу, і відповідач не довів відсутність своєї вини у знищенні належного позивачеві вантажу.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи таке.
У відповідності до частини 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Відповідно до статті 909 ЦК України та ч.1-2 статті 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.
Згідно з пунктом 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених  наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 р.  (зі змінами та доповненнями), договір про перевезення вантажів  це двостороння угода між перевізником, вантажовідправником чи вантажоодержувачем, що є юридичним документом, яким регламентуються обсяг, термін та умови перевезення вантажів, права, обов`язки та відповідальність сторін щодо їх додержання.
Пунктом 11.1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні (далі по тексту – Правила) передбачено, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Товарно-транспортна накладна може оформлюватись суб`єктом господарювання без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які надають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.
Відповідно до пп. 11.3., 11.4. Правил товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом виписує замовник (вантажовідправник) у трьох примірниках. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі примірники товарно-транспортної накладної підписом. Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її примірники.
За ст.1, ч. ч. 1, 2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"  підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які містять відомості про господарську операцію.
Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити як назва документа (форми); дата складання; назва підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Вказаний перелік обов`язкових реквізитів документа кореспондується з п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого  наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, зареєстрованого Мінюстом України 05.06.95 р. за № 168/704 (з подальшими змінами і доповненнями), згідно з яким первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.
Зі змісту товарно-транспортної накладної № 100922 від 28.03.2023 р. вбачається, що вона містить такі обов`язкові реквізити, які передбачені пунктом 11.1 Правил та нормами     ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"   і п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та дозволяють підтвердити зміст господарської операції, - назву документа і дату його складання; найменування замовника/вантажовідправника і найменування вантажоодержувача; найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та пакування; автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер); пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси; прізвище та підпис водія.
У відповідності до пп. 11.3., 11.4. Правил товарно-транспортну накладну на перевезення після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною разом із актом приймання-передачі № 000002196 від 28.03.2023 р. підписав водій (в даному випадку) відповідача ППФ «Автотранском», що не спростовує останній.
Таким чином, товарно-транспортна накладна № 100922 від 28.03.2023 р. разом із актом приймання-передачі № 000002196 від 28.03.2023 р. є належними і допустимими доказами того, що між позивачем і відповідачем відбувся договір перевезення вантажу.
Відповідач в апеляційній скарзі стверджує, що товарно-транспортна накладна № 100922 від 28.03.2023 р. є недійсною і не підтверджує правовідносини, оскільки зміст ТТН не дозволяє ідентифікувати ні осіб, які брали участь у здійсненні господарської операції, ні вантаж, який був наданий до перевезення. Такі заперечення спростовані вищенаведеними встановленими у справі обставинами. Колегією суддів враховано при цьому, що відповідач, стверджуючи про відсутність у перевізника примірника ТТН, не надає переконливих пояснень щодо причини. Натомість зміст реквізитів ТТН, наданої позивачем, щодо осіб, які брали участь у здійсненні господарської операції, та вантажу, який був наданий до перевезення, підтверджений іншими вищепереліченими доказами у справі, які оцінюються судом в їх сукупності відповідно до норм ст.86 ГПК України та не спростовані відповідачем в порядку ст.74, 76-79 ГПК України, тому оцінюються судом як вірогідні. 
Колегія суддів звертає увагу, що звертаючись до Рівненської філії ПРАТ «УПСК» з повідомленням про подію за договором страхування відповідальності перевізника (про пожежу автомобіля DAF д.н. НОМЕР_1 ) директор ППФ «Автотранском» Медведчук П.П. зазначив у повідомленні наступний опис вантажу: дзеркала, фари, пристрої безперебійного живлення, товари для подорожей, човни на управлінні, сироп та ін. із заявленою вартістю орієнтовно 2400000,00 грн /а.с. 53 у т.1/, що свідчить про обізнаність із змістом господарської операції.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду, що доказами у справі підтверджено, що між позивачем та відповідачем на підставі ТТН та акту приймання-передачі від 28.03.2023 р. виникли договірні відносини з перевезення вантажу за маршрутом, вказаним у ТТН - з м.Хмельницького до м.Киіва.
Згідно з частинами 1-3 ст. 314 ГК України перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.
Статтею 22 ЦК України встановлено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до ст. 924 ЦК України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.
Статтею 224 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки, суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
Відповідно до ст. 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1 ст. 22, ст. 611, ч. 1 ст. 623 ЦК України). Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.
Отже, відповідно до ст. 924 ЦК України перевізник відповідає за збереження вантажу, якщо не доведе, що втрата вантажу сталася не з його вини. При цьому надання транспортного засобу у придатному для перевезення вантажу стані є обов`язком перевізника.
Як зазначено вище, належними і допустимими доказами у справі, зокрема, висновком експерта, підтверджено, що пожежа, внаслідок якої пошкоджений транспортний засіб і знищений вантаж, сталась внаслідок займання ізоляції силового проводу, по якому подавалась напруга від генератора до бортової електромережі автомобіля DAF FA LF 45.220, держ.номер НОМЕР_1 . Причиною нагрівання стало протікання струму в аварійному режимі, який спричинив нагрівання силового проводу на ділянці акумуляторна батарея – генератор, від акумуляторної батареї до генератора (у зворотному напрямку) автомобіля.
Таким чином, до втрати вантажу під час перевезення призвела пожежа, яка стала наслідком технічної несправності автомобіля, і відповідач не спростував такі висновки суду в порядку ст..ст.74, 76-79 ГПК України.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що в суді першої інстанції відповідач ППФ «Автотранском» у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив заперечував лише наявність між позивачем та скаржником договірних зобов`язання. Натомість в апеляційній скарзі відповідач додатково заперечує свою вину у пожежі, стверджує про займання вантажу,  а не автомобіля, і ставить під сумнів кваліфікацію судового експерта. Додатково також оспорює вартість вантажу. Такі доводи скаржника колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, такі, що очевидно направлені на ухилення від відповідальності з інших підстав.
Судом встановлено, що належність вантажу позивачеві та його вартість підтверджені  договором поставки від 06.12.2022 р. № РМ06/12-2022 та видатковою накладною № 270000 від 27.03.2023 р., які підтверджують купівлю позивачем товару на суму 2093745,61 грн. В подальшому саме цей товар переданий до перевезення, що підтверджено актом приймання-передачі від 28.03.2023 р. № 000002196 і ТТН від 28.03.2023 р. № 000002196. Реалізація товару за договором поставки від 02.01.2023 р. № ОЯ-02/01-2023 не відбулась і право власності до іншої особи не перейшло, оскільки товар не був ні переданий, ні оплачений, натомість умовами п. 5.1 договору від 02.01.2023 р. № ОЯ-02/01-2023 передбачено, що приймання-передача товару оформлюється шляхом підписання накладних. Така умова договору відповідає нормам  ч. 1 ст. 334  ЦК України та ст..664, ч.2 ст.712 ЦК України. Отже, на умовах договору поставки від 02.01.2023 р. № ОЯ-02/01-2023 право власності покупця виникає з моменту передання товару за накладними. Оскільки товар не доставлений і накладна від 28.03.2023 р. № 14 не підписана покупцем ФОП Калініченко О.І., тому право на втрачене майно до покупця за договором не перейшло, і збитки завдані позивачеві як власнику, який набув цей товар вартістю 2093745,61 грн.  
Як зазначено вище, відповідач підтверджував орієнтовну вартість вантажу у сумі 2400000,00 грн. в повідомленні про подію за договором страхування відповідальності перевізника, а також в акті про пожежу від 29.03.2023 р., який підписаний директором і водієм ППФ «Автотранском», де в графі ‘прямі збитки від пожежі’ зазначено 2500000,00 грн., а в графі ‘побічні збитки від пожежі’ зазначено 2726236,00 грн. Звертається увага, що відповідно до договору добровільного страхування відповідальності перевізника від 06.04.2022 р. № 037/114/000013 відповідач застрахував послуги перевезення та вказав, що перевезення здійснюються без оголошення вартості вантажу /а.с. 45-51 у т. 1/.
Отже, наведені суми не спростовують визначену позивачем на підставі первинних облікових документів суму збитків. Інші докази відповідачем не надані.
Відповідно до  статті 79 ГПК України  наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається  більш вірогідним, ніж  протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 р. у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 р. у справі  № 917/1307/18,  від 18.11.2019 р. у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 р. у справі        № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано  Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 р. у справі № 129/1033/13-ц  (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції"  ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до  балансу вірогідностей  вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Відповідно до частини четвертої  статті 11 ГПК України,  статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"  суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що доказами у справі встановлено факт/наявність збитків внаслідок пожежі з вини відповідача як порушника за договором перевезення, а також – розмір збитків як вартість втраченого позивачем товару. Таким чином, рішення Господарського суду Рівненської області від 18.09.2023 р. у справі № 918/535/23 ґрунтується на матеріалах справи, відповідає чинному законодавству, а тому відсутні підстави для його зміни чи скасування. Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.
Витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника згідно з ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд
                             
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача Приватного підприємства-фірми "Автотранском" залишити без задоволення. Рішення Господарського суду Рівненської області від     18.09.2023 р. у справі № 918/535/23 залишити без змін.
Справу № 918/535/23    повернути    Господарському суду Рівненської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

        Повний текст постанови складений 06.12.2023 р.

Головуючий  суддя                                                                      Маціщук А.В. 

Суддя                                                                                              Бучинська Г.Б.  

Суддя                                                                                              Філіпова Т.Л.