П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
07 листопада 2023 року                                                                                             м. Київ
         
Справа № 755/5744/23
Провадження: № 22-ц/824/10754/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Нежури В. А., Мережко М. В.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Линдюка Святослава Степановича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина»,
на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 12 травня 2023 року, постановлене під головуванням судді Яровенко Н.О.,
у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з  ОСОБА_1 ,
 
у с т а н о в и в:
 
В травні 2023 року Линдюк С.С. в інтересах ТОВ « Інвестбудгаличина» подав до суду заяву про видачу судового наказу про стягнення з боржника  ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь                   ТОВ «Інвестбудгаличина» заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 13 488 грн. 12 коп. Також, просив стягнути з боржника витрати на професійну правничу допомогу на користь ТОВ «Інвестбудгаличина» у розмірі 3 174 грн 40 коп., судовий збір у розмірі 268 грн. 40 коп.
12 травня 2023 року Дніпровський районний суд м. Києва видав судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 13 488 грн 12 коп та судового збору в сумі 268 грн. 40 коп.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 травня 2023 року у видачі судового наказу в частині вимог про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі  3 174 грн 40 коп відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Линдюк С.С. в інтересах ТОВ «Інвестбудгаличина» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції помилково визнав питання щодо стягнення судових витрат майновою вимогою та такою, що не є безспірною. Зауважив, що витрати на правничу допомогу мають компенсаційний характер та підтверджується відповідними доказами. При цьому, боржник, у разі наявності спору, може звернутись із заявою про скасування судового наказу.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 28 липня 2023 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
За правилом частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України та частини 1 статті 369 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відмовляючи у видачі судового наказу в частині вимог про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі,  а тому вимоги в цій частині не підлягають розгляду в порядку наказного провадження. Зауважив, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували факт понесення ТОВ «Інвестбудгаличина» витрат на професійну правову допомогу у визначеному розмірі.
Перевіривши такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.
У статті 165 ЦПК України наданий вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо:
1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу;
2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано;
3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу;
4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу;
5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою;
6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ;
7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті;
8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу;
9) заяву подано з порушенням правил підсудності.
Відповідно до ч. 3 ст. 165 ЦПК України у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.
Як убачається з матеріалів справи, що адвокат Линдюк С.С. в інтересах ТОВ «Інвестбудгаличина», обґрунтовуючи свої вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу, посилається на  положення статті 137 ЦПК України.
За змістом положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Колегія суддів відмічає, що відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України сторони є учасниками справи у справах позовного провадження, тоді як справа, в якій постановлено оскаржувану ухвалу, розглянута в порядку наказного провадження.
У справах наказного провадження учасниками справи є заявник та боржник (частина друга статті 42 ЦПК України).
Порядок розгляду справ наказного провадження визначений розділом II ЦПК України, який не містить положень, які б передбачали можливість розподілу витрат на правничу допомогу.
З огляду на викладене, відшкодування витрат на правничу допомогу можливе у справах позовного провадження, а у справах наказного провадження, з урахуванням особливостей розгляду цих справ, такі судові витрати не відшкодовуються.
Варто відмітити, що висновок щодо можливості застосування положень статті 137 ЦПК України при стягненні витрат на правничу допомогу виключно у справах позовного провадження, викладено в постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року (справа №607/1219/18). 
Отже, доводи апеляційної скарги щодо можливості здійснення розподілу судових витрат на правничу допомогу у справах наказного провадження не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.  
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Линдюка С. С. в інтересах ТОВ «Інвестбудгаличина»підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 12 травня 2023 року залишенню без змін.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Линдюка Святослава Степановича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестбудгаличина» залишити без задоволення. 
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 12 травня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий                                                                                    Т. О. Невідома

Судді                                                                                                 В. А. Нежура

                                                                                                          М. В. Мережко