УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 грудня 2023 року
м. Київ
справа № 127/30530/19
провадження № 51-7303 ск 23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2023 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 07 листопада 2023 року,
встановив:
Завироком Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2023 року  ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст.185 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 
На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначеного покарання та покарання за вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 25 травня 2021 року, призначено ОСОБА_5  остаточне покарання у виді 6 років 1 місяця позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з дня набрання вироком законної сили.
Вирішено питання щодо цивільного позову та процесуальних витрат.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07 листопада 2023 року вказаний вирок місцевого суду змінений в частині початку строку відбування покарання. 
Зазначено, що початок строку відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з дня ухвалення вироку, тобто з 13 липня 2023 року.
Згідно з вироком, ОСОБА_5 , визнана винуватою у тому, що вона 07 вересня 2019 року близько 10:59, перебуваючив приміщені храму, що знаходиться за адресою: проспект Коцюбинського 62 в м. Вінниця, помітила, що з правої сторони від входу на  лавці знаходиться жіноча сумка срібного кольору, після чого у неї виник злочинний умисел на незаконне заволодіння чужим майном.
Впевнившись в тому, що за її діями ніхто не спостерігає, діючи умисно, повторно, таємно, з корисливих спонукань, ОСОБА_5 підійшла до вищевказаної лавки та взяла жіночу сумку,що належить ОСОБА_6 , в якій знаходились грошові кошти в сумі 2000 грн., мобільний телефон «Huawei Р Smart Plus 4/64 GR», вартість якого становить 4055,25 грн та система для нагріву тютюну «IQOS» 2.4, вартість якої становить 1088,00 грн, після чого покинула місце скоєння злочину. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 посилається на незаконність оскаржуваних судових рішень відносно ОСОБА_5 , просить скасувати їх та закрити кримінальне провадження з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що матеріали кримінального провадження не містять жодних доказів, які свідчили б про безпосередню причетність її підзахисної до вчинення крадіжки, а висновки попередніх судів ґрунтуються лише на припущеннях.
На думку захисника, у строк відбування покарання ОСОБА_5 неохідно зарахувати строк попереднього ув`язнення, який вона провела у слідчому ізоляторі, а саме з 19 вересня 2019 року. 
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долучені до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він уповноважений лише перевіряти правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Попри те, що захисник посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, суть її касаційної скарги полягає в незгоді з наданою судами першої та апеляційної інстанції оцінкою доказів і, відповідно, встановленими судами фактичними обставинами. Зокрема, доводи касаційної скарги захисника фактично зводяться до переоцінки доказів, оцінених судами під час ухвалення рішення, що виходячи з вимог ст. 438 КПК, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, зроблено на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд надав відповідну оцінку.
Як вбачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, висновки про доведеність винуватості ОСОБА_5  у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185КК, суд зробив із додержанням ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви.
Зокрема, відповідний висновок місцевий суд зробив на підставі аналізу зібраних в ході досудового розслідування та судового провадження, та досліджених в судовому засіданні матеріалів даного кримінального провадження, а саме з:  протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, протоколу огляду місця події, висновку судово-товарознавчої експертизи № 6491/6492/19-21, протоколу тимчасового доступу до речей і документів та відеозапису з камери відеоспостереження, протоколу огляду предмету.
Так, при дослідженні записів з камер відеоспостереження храму «Великомученика Георгія Побідоносця», місцевим судом встановлено, що до церкви зайшло двоє осіб жіночої статі, серед яких, особа віком приблизно 50 років, з хусткою на голові, одягнута у кофту фіолетового кольору та темні штани, яку за загальними ознаками зовнішності можна впізнати як обвинувачену ОСОБА_5 .
При цьому, показання ОСОБА_5 , а саме не визнання нею винуватості та заперечення вчинення кримінального правопорушення, судом оцінені критично та сприйняті як спроба уникнути кримінальної відповідальності за вчинене.
Оцінивши вказані докази, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд визнав їх достатніми для доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжка), що вчинене повторно.
З урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, особи обвинуваченої ОСОБА_5 , суд першої інстанції дійшов висновку, що достатнім для виправлення обвинуваченої, а також попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді позбавлення волі на певний строк, в межах санкції відповідної статті, оскільки тільки таке покарання, яке полягає в ізоляції від суспільства, буде достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Переглянувши вирок, за апеляційною скаргою сторони захисту, апеляційний суд повторно дослідив відеозапис з камер відеоспостереження храму «Великомученика Георгія Побідоносця», який був за технічними параметрами збільшений та в ході перегляду якого встановив, що на відео, окрім іншої особи, зображена саме засуджена ОСОБА_5 .
Крім того, зі змісту оскаржуваної ухвали апеляційного суду вбачається, що у ОСОБА_5 є донька, 2009 року народження, яка за віковими параметрами відповідає неповнолітній особі також зображеній на відео, а засуджена не змогла надати доказів апеляційному суду, на підтвердження того, що в час вчинення злочину перебувала в іншому місці, що виключало б можливість вчинення нею вказаного кримінального правопорушення.
Наведені захисником у касаційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків суду першої та апеляційної інстанції, викладених в оскаржуваних судових рішеннях, та не ставлять під сумнів їх законність.
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що могли бути підставами для скасування судових рішень стосовно засудженої, під час розгляду справи в суді касаційної інстанції не встановлено. 
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК. 
Що стосується доводів захисника, щодо неправильного застосування судами закону України про кримінальну відповідальність у частині незарахування ОСОБА_5 у строк покарання строку попереднього ув`язнення, слід зазначити наступне.
Так, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження особи до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у ч. 1 цієї статті.
Як убачається з вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2023 року, до засудженої ОСОБА_5 у межах цього кримінального провадження запобіжний захід не обирався, а сама по собі наявність запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у іншому кримінальному провадженні, враховуючи приписи ст. 72 КК, не може слугувати обґрунтованою та законною підставою для зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання по день набрання вироку законної сили у цьому кримінальному провадженні.
Таким чином, Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2023 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 07 листопада 2023 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_7                                               ОСОБА_2                                          ОСОБА_3