Постанова                                     
Іменем України                            
 
04 жовтня 2023 року
м. Київ 
 
справа № 758/5665/22
провадження № 61-8469св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів:  Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,  Коротуна В. М.,               Тітова М. Ю.,           
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором
 
за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року у складі судді Петрова Д. В. та постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2023 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Желепи О. В., Стрижеуса А. М.,  
 
                                                                        ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст позову
У липні 2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором від 27 квітня 2007 року № K3V0AE15005783 у розмірі                                   182 078,89 дол. США, що еквівалентно 5 325 807,53 грн.
 
На обґрунтування заявлених вимог банк зазначав, що між ним і ОСОБА_1 27 квітня 2007 року укладено кредитний договір № K3V0AE15005783 (далі -кредитний договір), за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі                25 289,25 дол. США на строк до 27 квітня 2012 року зі сплатою відсотків, визначених умовами договору.  
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком                і ОСОБА_2 укладено договір поруки.
 
У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору виникла заборгованість, яка на 22 червня 2022 року становить 182 078,89 дол. США,                 з яких: 12 363,95 дол. США - заборгованість за тілом кредиту; 30 182,10 дол. США -відсотками; 28,03 дол. США - з комісії за користуванням кредитом;                                   139 504,81 дол. США - пеня. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Подільський районний суд м. Києва рішенням від 06 грудня 2022 року                              в задоволенні позову відмовив.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване недоведеністю заявлених вимог до боржника та припиненням поруки ОСОБА_2 .
 
Не погоджуючись з рішенням суду, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1               у розмірі 48 713,38 дол. США та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Київський апеляційний суд постановою від 16 травня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» залишив без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року в частині позовних вимог до ОСОБА_1 - без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована законністю і обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.  
Короткий зміст вимог касаційної скарги, її узагальнені аргументи
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 06 червня 2023 року,                          АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 у розмірі 26 912,48 дол. США та постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада                2018 року у справі № 504/2864/13, від 07 серпня 2019 року у справі                                № 2004/1979/12, від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13, від 12 грудня 2018 року у справі                  № 757/6367/13, від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 та постановах Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 751/3510/15, від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14, від 23 січня 2018 року у справі                                 № 755/7704/15, від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15, від 22 липня 2020 року у справі № 189/2109/18, від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19, від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21; суд не дослідив зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.
Як на обґрунтування вимог касаційної скарги банк посилається на те, що він не згодний із рішеннями судів в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 у розмірі 26 912,48 дол. США, адже судові рішення в цій частині є незаконними, необґрунтованими і такими, що винесені внаслідок неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинами справи,                         з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального                                  і процесуального права.
Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет застави не виконане, а предмет застави фактично не реалізовано, тому зобов`язання боржника за кредитним договором не припинилися, право вимоги банку про повернення кредиту і сплату процентів та інших платежів за умовами договору залишається дійсним і підлягає судовому захисту.
ОСОБА_1 не заперечував проти позовних вимог, заяви про застосування позовної давності не подавав, тому підстав для відмови у стягненні заборгованості у суду не було. 
Ураховуючи наведене предметом касаційного перегляду є рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та постанова Київського апеляційного суду від 16 травня 2023 року.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
23 червня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
27 квітня 2007 року між АT КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № К3V0АЕ15005783, за умовами договору банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 18 500,00 дол. США на придбання автомобіля строком до 27 квітня 2012 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами.
На забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором між AT КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 27 квітня 2007 року укладено договір поруки № K3V0AE15005783/1.
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору   виникла заборгованість, яка на 22 червня 2020 року становить 182 078,89 дол. США, з яких: 12 363,95 дол. США заборгованість за кредитом, 30 182,10 дол. США - за відсотками, 28,03 дол. США - з комісії за користування кредитом, 139 504,81 дол. США - пеня. 
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права                  у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм                   права  в  межах   касаційної  скарги,  дійшов  висновку,  що  касаційна  скарга  підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Звертаючись до суду з цим позовом, банк просив стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором від 27 квітня 2007 року            № K3V0AE15005783.
 
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін                               і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, 
а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
 
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
Відмовляючи в задоволенні позову до ОСОБА_1 , суд першої інстанції,                  з яким погодився апеляційний суд, виходив з недоведеності банком розміру заборгованості за кредитним договором, адже перевірити розмір заборгованості неможливо.
 
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
 
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
 
Проте суди не звернули уваги на те, що матеріали справи містять кредитний договір від 27 квітня 2007 року № K3V0AE15005783; розрахунок заборгованості за кредитним договором; виписку з рахунка ОСОБА_1 .
 
Крім цього, поза увагою судів безпідставно залишилось рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 травня 2012 року, ухвалене у справі                                   № 2607/5928/12, яким у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору звернено стягнення на предмет застави, хоча про наявність судового рішення, яке набрало законної сили, було зазначено відповідачем у відзиві на позов, а фотокопія цього рішення була подана банком до апеляційного суду. 
 
Не беручи до уваги доводи банку про те, що розмір заборгованості за кредитним договором установлений рішенням суду у справі № 2607/5928/12, апеляційний суд указав на те, що рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 травня 2012 року немає в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Проте суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що внесення рішення до цього реєстру є обов`язком суду. 
 
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
 
Однак ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції належним чином не дослідив подані банком докази, що містяться                     в матеріалах справи, не перевірив їх та не оцінив у сукупності та взаємозв`язку             з іншими  доказами, в результаті чого не встановив дійсного розміру кредитної заборгованості чи її відсутності та не визначив обсягу відповідальності боржника, дійшов передчасного висновку про недоведеність банком розміру заборгованості за кредитним договором.
 
Перевіряючи рішення суду першої інстанції на предмет законності                                і обґрунтованості, апеляційний суд, пославшись на недоведеність розміру кредитної заборгованості, допустив надмірний формалізм у перевірці обставин, на які посилався банк на підтвердження своїх вимог, фактично самоусунувшись від розгляду справи про стягнення кредитної заборгованості, щодо якої спір фактично залишився невирішеним.
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суди не дослідили та не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам, не встановили усіх фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, тобто всупереч вимогам частини п`ятої статті 12 ЦПК України не сприяли всебічному та повному з`ясуванню обставин справи, а також не визначились із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які їх регулюють.
 
На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції не має процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на норми статті 400 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Ураховуючи, що суди попередніх інстанцій не виконали вимоги, передбачені процесуальним законодавством України щодо встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, неправильно застосували норми матеріального права, судові рішення в оскарженій частині не є законними і обґрунтованими, у зв`язку з чим підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати вищенаведене, дослідити докази, що містяться в матеріалах справи, та надати їм належну правову оцінку; встановити наявність/відсутність заборгованості за кредитним договором та її розмір; дати правову оцінку доводам і запереченням сторін  та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і норм закону. 
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.
 
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 грудня 2022 року                           в оскаржуваній частині та постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2023 року скасувати, справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття,                       є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська
 
Судді                                                                                                 А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                            Є. В. Коротенко
 
                                                                                                            В. М. Коротун
 
                                                                                                            М. Ю. Тітов