ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7257/23 Справа № 201/9194/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - ЯКИМЕНКО Л. Г. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Барильської А.П., Демченко Е.Л., 
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 червня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання договору позики виконаним та визнання зобов`язання припиненим, -

                 В С Т А Н О В И Л А : 

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Соборний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання договору позики виконаним та визнання зобов`язання припиненим.
Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2009 року з нього на користь ОСОБА_1 стягнуто борг загальною сумою 144 192,54 грн..
На виконання вказаного рішення Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 10 березня 2009 року видано виконавчий лист №2-1201/2009.
За попередньою домовленістю з ОСОБА_1 , позивачем 04 серпня 2011 року передано останньому грошову суму в розмірі 145000,00 грн. у рахунок погашення боргу, а ОСОБА_1 написав розписку про отримання від нього повної суми боргу та відсутність будь-яких претензій з його боку.
Приблизно через тиждень ОСОБА_1 почав вимагати від позивача ще 20 000,00 грн., погрожуючи пред`явленням виконавчого листа до виконання.
17 червня 2018 року постановою державного виконавця Соборного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Алізаде Г.А. відкрито виконавче провадження на підставі вказаного виконавчого листа.
Позивач стверджує, що він у повному обсязі повернув ОСОБА_1 борг.
Враховуючи викладене, позивач просив визнати припиненими із 04 серпня 2011 року зобов`язання ОСОБА_2 за договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , борг за яким у сумі 144192,54 грн. стягнутий рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 січня 2009 року.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 червня 2023 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.
Задовольняючи в повному обсязі позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обгрунтованості.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що розписка від 04 серпня 2011 року не може бути доказом повного погашення боргу, оскільки в ній не вказано про існування боргу, його суми чи того, який розрахунок був проведений в повному обсязі. Крім того, апелянт вказує на пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом. 
У вересні 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_2 просив рішення залишити без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 січня 2009 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг загальною сумою 144 192,54 грн., а також стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір 1 441,93 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу 30 грн..
10 березня 2009 року на виконання вказаного рішення суду Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було видано виконавчий лист №2-1201/2009.
Позивач зазначає, що ним 04 серпня 2011 року у добровільному порядку ОСОБА_1 передано грошову суму в розмірі 145000,00 грн. у рахунок погашення боргу, а ОСОБА_1 власноруч написав розписку про отримання від нього повної суми боргу та відсутність будь-яких претензій з його боку.
06 березня 2013 року головним державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Черновою Л.В. було винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП №37020515, якою було відмовлено в прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-1201/2009, виданого 10 березня 2009 року, у зв`язку із закінченням строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, який сплив 03 грудня 2012 року.
29 квітня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, посилаючись на те, що ОСОБА_2 було погашено тільки частину боргу.
ОСОБА_2 заперечував проти вимог ОСОБА_1 та наголошував на тому, що виконав зобов`язання в повному обсязі, надав копію розписки від 04 серпня 2011 року, в якій зазначено, що ОСОБА_1 фінансових претензій до ОСОБА_2 не має, зобов`язується до 01 вересня 2011 року зняти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , який було накладено рішенням суду за його позовом.
Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 04 червня 2013 року ОСОБА_1 поновлено строк для пред`явлення виконавчого листа, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 10 березня 2009 року щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу загальною сумою 144 192,54 грн. у цивільній справі №2-1201/2009 до Жовтневого ВДВС ДМЮУ Дніпропетровської області.
У липні 2013 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська (справа №199/8333/13-ц) ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про визнання факту сплати боргу та відсутності зобов`язань.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2013 року, яке набрало законної сили на підставі ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2014 р., в задоволені позовних вимог було відмовлено.
Підставою для відмови у задоволенні позову зазначено про невірно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права.
03 січня 2017 року державним виконавцем Соборного відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області з метою примусового виконання рішення суду у справі №2-1201/2009 було відкрито виконавче провадження.
У червні 2017 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_2 звернувся зі скаргою про зобов`язання державного виконавця винести постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із фактичним виконанням відповідного судового рішення.
Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 серпня 2017 року, яка набрала законної сили на підставі ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2017 року, в задоволенні скарги було відмовлено.
28 серпня 2017 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_2 звернувся із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2017 року, яка набрала законної сили на підставі постанови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2018 року у задоволені заяви було відмовлено.
18 вересня 2017 року виконавчий лист №2-1201/2009 від 10 березня 2009 року було повернуто стягувачу на підставі п.5 ст.37 ЗУ “Про виконавче провадження”, оскільки в результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо з`ясувати місце проживання боржника. Згідно з даними, що надійшли від органів, які здійснюють реєстрацію майна — майно, на яке можливо звернути стягнення відсутнє на території Соборного району м.Дніпра. Відповідно до матеріалів виконавчого провадження, щодо місця роботи, пенсійного забезпечення та інших доходів — відомості відсутні.
17 червня 2018 року Соборним ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області було відкрите виконавче провадження (номер за АСВП 56228657) за заявою ОСОБА_1 на підставі виконавчого листа №2-1201/2009, виданого згідно з рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2009 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 144 192,54 грн..
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2019 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий 10 березня 2009 року Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська у справі №2-1201/2009 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
Визнаючи виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, суд прийшов до висновку, що зобов`язання ОСОБА_2 за виконавчим листом №2-1201/2009 виконано, посилаючись на розписку від 04 січня 2011 року, згідно з якою ОСОБА_1 фінансових претензій до ОСОБА_2 не має.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 липня 2019 року ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2019 року — скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до постанови державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Яворської К.В. від 26 липня 2021 року було відкрите виконавче провадження №66264819 з виконання виконавчого листа №2-1201/2009, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу на користь ОСОБА_1 .
Визнаючи припиненими із 04 серпня 2011 року зобов`язання ОСОБА_2 за договором позики, суд виходив з повного його виконання.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Так, відповідно до ст.ст. 509, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).
Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Частиною 1 ст. 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Встановлено, що на підтвердження виконання зобов`язання ОСОБА_2 подано розписку, написану відповідачем ОСОБА_1 , у якій мовою оригіналу зазначено: «финансовых претензий к ОСОБА_3 не имею. Рассчет со мною произведен полностью. 04 серпня 2011г.».
Вказана розписка складена власноруч ОСОБА_1 при повному розумінні значення своїх дій, про що свідчить його підпис.
Таким чином, зміст розписки повністю (дослівно) відповідає вимога ч.1 ст. 545 ЦК України.
Справжність та достовірність розписки від 04 серпня 2011 року відповідач не оспорював, а навпаки неоднарозово підтверджував факт, що вона складена ним особисто та саме на виконання цього грошового зобов`язання.
Крім цього, відповідач підтвердив факт того, що інших боргових зобов`язань між ним та позивачем, окрім, тих які встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2009 року не існувало.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначений у розписці текст, який записаний власноруч ОСОБА_1 , не підлягає подвійному тлумаченню, а носить однозначний стверджувальний характер, а саме фраза (мовою оригіналу): «финансовых претензий к ОСОБА_3 не имею. Рассчет со мною произведен полностью. 04 серпня 2011г.», є фактичним підтвердженням повного виконання зобов`язання за договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , борг за яким у сумі 144192,54 грн. стягнутий рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 січня 2009 року.
Обґрунтованим є висновок суду про те, що та обставина, що у розписці не вказана повна сума отриманих стягувачем ОСОБА_1 коштів, не змінює змісту написаної власноруч ним розписки від 04 серпня 2011 року про проведення з ними повного розрахунку та відсутність у нього будь-яких фінансових претензій до ОСОБА_2 ..
Крім того, слушним є те, що ОСОБА_1 свідомо письмово зазначив також і про свої зобов`язання до 01 вересня 2011 року зняти накладену рішенням суду за його позовом заборону на належну боржнику ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Хоча така заборона була основною запорукою того, що ОСОБА_2 повністю поверне борг. Таким чином, відсутність забезпечення позову ОСОБА_1 свідчить про відсутність перед ним боргу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження N 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження N 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження N 12-304гс18).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем обрано належний спосіб захисту, який відповідає його порушеному праву.
При цьому, відмовляючи у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності, суд вірно виходив з наступного. 
Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Встановивши, що 23 липня 2021 року відповідачем повторно подано до Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) виконавчий лист №2-1201/2009, виданий Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу на користь ОСОБА_1 , посилання сторони відповідача стосовно того, що перебіг строку позовної давності почався з 04 червня 2013 року, а саме після постановлення ухвали Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська про задоволення заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа є необґрунтованим.
Встановивши вказані обставини справи, зокрема факт повного виконання позивачем боргового зобов`язання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
Доводи апелянта в скарзі про те, що розписка від 04 серпня 2011 року не може бути доказом повного погашення боргу, оскільки в ній не вказано про існування боргу, його суми чи того, який розрахунок був проведений в повному обсязі, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі. Зміст розписки, яка написана власноруч відповідачем, свідчить про те, що розрахунки з ним проведено в повному обсязі, фінансових претензій ОСОБА_1 не має. 
Твердження апелянта в скарзі про те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом, - колегія суддів також вважає безпідставними, з підстав викладених вище.
Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.
Рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

                                                        П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 червня 2023 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

Е.Л. Демченко