ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 листопада 2023 року
м. Київ
справа № 623/1971/20
провадження № 51-1930 км 23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                       ОСОБА_1 ,
суддів                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання       ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 ,
захисника                                           ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
засудженого                                      ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції)
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 26 квітня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року у кримінальному провадженні № 12020220320000058 за обвинуваченням
 
ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 187, ч. 5 ст. 27 п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Балаклійського районного суду Харківської області від 26 квітня 2021 року ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді позбавлення волі:
- за ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 187 КК України - на строк 8 років з конфіскацією всього особистого майна;
- за ч. 5 ст. 27 п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України - на строк 10 років з конфіскацією всього особистого майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього особистого майна.
 
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника залишені без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни.
 
Вироком суду встановлено, що ОСОБА_7 18 січня 2020 року, приблизно о 01:00 год., за попередньою змовою із ОСОБА_8 (матеріали відносно якого виділено в окреме провадження у зв`язку зі смертю останнього), діючи з корисливих мотивів, маючи умисел на заволодіння чужим майном, проникли до будинку ОСОБА_9 , де вчинили напад на останнього. В ході нападу ОСОБА_8 , з метою позбавити ОСОБА_9 можливості чинити опір та покликати на допомогу, наніс потерпілому множинні удари кулаком та дерев`яним бильцем від крісла в обличчя, чим спричинив легкі тілесні ушкодження, а також удари ногами по тулубу, чим спричинив тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Після чого ОСОБА_8 зв`язав ОСОБА_9 руки та ноги, а також із метою заподіяння смерті останньому, закрив дихальні отвори, чим спричинив механічну асфіксію, яка ускладнилася наявністю перелому кісток носу з щільним заповненням згустками крові порожнини носа, від чого настала смерть потерпілого. 
В той час, коли ОСОБА_8 наносив потерпілому тілесні ушкодження, ОСОБА_7 знаходився біля потерпілого та спостерігав за тим, щоб він не покликав на допомогу, після чого заволодів його грошима в сумі 12 000 грн., а потім нападники зникли з місця вчинення злочину, розпорядившись грішми на власний розсуд.
 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судовий розгляд проведено не повно, з обвинувальним ухилом, вина його підзахисного у вчиненні інкримінованих злочинів не доведена, а висновки судово-медичної експертизи суперечать протоколу огляду трупа. Стверджує, що кваліфікація дій ОСОБА_7 є неправильною, оскільки останній був упевнений, що ОСОБА_8 намагався отримати від потерпілого борг, а тому в діях ОСОБА_7 є лише склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 355 КК України (примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань). Суд апеляційної інстанції не дав відповідей на усі доводи апеляційних скарг, а тому ухвала не відповідає вимогам ст. 370 КПК України.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Засуджений та його захисник у судовому засіданні підтримали скаргу та просили її задовольнити.
Прокурор у суді касаційної інстанції заперечував проти задоволення скарги та просив залишити судові рішення без зміни.
 
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
 
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
 
Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. 
 
Мотиви суду
 
У касаційній скарзі захисник оскаржує висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 , висловлює доводи щодо оскарження фактичних обставин справи та надання власної оцінки доказам, що, виходячи з вимог ст.ст. 433, 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. Натомість, вказані обставини перевірялись апеляційним судом.
 
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають наведеним вимогам закону.
 
Під час перегляду судових рішень судом касаційної інстанції у межах передбачених законом повноважень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено. Ці висновки підтверджуються зібраними у кримінальному провадженні й безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами.
 
Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
 
Відповідно до ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення.
 
Місцевий суд належним чином вирішив питання допустимості всіх доказів у провадженні. Дотримуючись положень ст. 94 КПК України, суд оцінив усі докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого переконання про те, що вина ОСОБА_7 доведена поза розумним сумнівом. Тому доводи захисника з цього приводу не заслуговують на увагу.
 
Відповідно до вироку, вина засудженого доведена показаннями обвинуваченого, який хоча й заперечував свою винуватість, проте в судовому засіданні пояснив, що дійсно спільно із ОСОБА_8 зайшов до помешкання ОСОБА_9 , де спостерігав, як ОСОБА_8 наносив удари кулаками і бильцем від крісла по обличчю потерпілого, вимагаючи гроші, а потім прив`язав потерпілого і закрив йому рот куском простирадла. Весь цей час ОСОБА_7 за наказом ОСОБА_8 перебував поруч із потерпілим та наглядав за ним. Після залишення будинку ОСОБА_9 , обвинувачений отримав від ОСОБА_8 частину грошей, які той забрав у потерпілого.
 
Протоколом огляду місця події від 18 січня 2020 року зафіксовано обстановку в будинку та місцезнаходження трупа ОСОБА_9 , який був зв`язаний, на обличчі була тканина, що щільно затуляє ділянку рота. В суді були досліджені відеозаписи проведення слідчих експериментів за участю ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , на яких вони детально пояснили та показали на місці обставини і механізм спричинення потерпілому тілесних ушкоджень.
 
Згідно висновку судово-медичної експертизи, у потерпілого, зокрема, виявлені ознаки гострої механічної асфіксії внаслідок закриття дихальних отворів компактним стороннім тілом (фрагментом тканини), тупа травма голови, тупа травма грудної клітки у вигляді переломів ребер, циркулярно розташовані потертості шкіри в області обох променево-зап`ясткових суглобів. Смерть потерпілого настала внаслідок механічної асфіксії від закриття дихальних зів (рота й носа) компактним тілом, що ще й ускладнилося наявністю перелому кісток носу з щільним заповненням тягучими яскраво-червоними згортками крові порожнини носа. Ці висновки підтвердила й додаткова судово-медична експертиза від 29 травня 2020 року, проведена за результатами слідчого експерименту з ОСОБА_7 .
 
Тобто, експертизами встановлено, що причиною смерті ОСОБА_9 була гостра механічна асфіксія внаслідок закриття дихальних отворів (порожнини рота) стороннім тілом, а порожнини носа - щільними згортками крові, що утворилися через перелом кісток носу. Жодних суперечностей між дослідницькою частиною та висновками судово-медичної експертизи не встановлено, а тому доводи захисника є безпідставними.
 
Крім того, висновки суду про винуватість ОСОБА_7 підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, висновками численних судово-медичних експертиз, якими встановлено групу крові потерпілого та наявність її слідів на фрагментах тканин, бильці крісла і джинсових брюках обвинуваченого.
 
Дослідивши всі докази, суд дійшов обґрунтованого висновку, що вони є належними, допустимими та у своїй сукупності і взаємозв`язку доводять винуватість ОСОБА_7 поза розумним сумнівом. Суд касаційної інстанції з таким висновком погоджується.
 
Захисник у касаційній скарзі стверджує про невірну кваліфікацію дій ОСОБА_7 та зазначає, що його підзахисний був упевнений у тому, що ОСОБА_8 діяв як особа, котра отримувала від потерпілого свій існуючий законний борг, а тому його дії слід перекваліфікувати на ч. 2 ст. 355 КК України.
 
З таким твердженням колегія суддів не погоджується. Згідно ст. 355 КК України відповідальність може наставати лише тоді, коли особа примушується до виконання існуючого зобов`язання, що виникло з підстав, передбачених чинним законодавством. Під час судового розгляду стороною захисту не було наведено жодних доказів на існування будь-яких цивільних зобов`язань у потерпілого перед ОСОБА_8 , які є обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ст. 355 КК України. 
 
Натомість, судами чітко встановлено, що ОСОБА_7 і ОСОБА_8 направлялися до потерпілого за грошима, в ході розвитку подій ОСОБА_7 бачив яким чином ОСОБА_8 отримує ці гроші, проте не залишив місця вчинення злочину, навпаки сприяв діям ОСОБА_8 , спостерігаючи за потерпілим, отримав у результаті частину грошей. Після скоєного, ОСОБА_7 не намагався надати потерпілому медичної допомоги, не звернувся за допомогою до інших, а втік разом із ОСОБА_8 
 
Суди правильно зазначили, що розбій, як злочин проти власності, - це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого. Розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням чи погрозою застосування такого насильства. У разі вчинення умисного вбивства під час розбійного нападу, дії винного кваліфікуються за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України і статтею, якою передбачено відповідальність за злочинне заволодіння майном - ч. 4 ст. 187 КК України.
 
Співучастю у злочині є умисна спільна участь декількох суб`єктів злочину у вчиненні умисного злочину. Пособником, відповідно до ч. 5 ст. 27 КК України, є, зокрема, особа, яка порадами, вказівками, наданням засобів чи знарядь або усуненням перешкод сприяла вчиненню кримінального правопорушення іншими співучасниками. При цьому домовитися про спільне вчинення злочину заздалегідь означає дійти згоди про скоєння відповідного діяння до моменту виконання його об`єктивної сторони. Така домовленість може відбуватися у будь-якій формі, у тому числі за допомогою конклюдентних дій, тобто мовчазних дій, з яких можна зробити висновок про дійсні наміри особи, внаслідок чого дії співучасників стають узгодженими. При цьому така домовленість може відбуватися не тільки за тривалий час до вчинення злочину, а й за кілька хвилин чи навіть секунд до нього.
 
Таким чином, судами було встановлено наявність спільного умислу у ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на вчинення розбійного нападу, що випливає із сукупності їх дій до, під час та після скоєння злочинів, а також на вбивство потерпілого з мотивів отримання матеріального блага для себе. 
 
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, кваліфікація дій ОСОБА_7 відповідає встановленим судом фактичним обставинам справи.
 
Покарання призначено із дотриманням вимог статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.
 
Апеляційний суд у межах, установлених ст. 404 КПК України, та у порядку, визначеному ст. 405 цього Кодексу, перевірив усі доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника і визнав їх необґрунтованими, навівши в ухвалі відповідно до вимог ст. 419 КПК України мотиви на їх спростування.
 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, тому доводи касаційної скарги захисника неприйнятні. 
 
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень, а тому підстав для задоволення скарги немає.
 
Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.
 
З цих підстав суд ухвалив:
 
Вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 26 квітня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                                    ОСОБА_14                                               ОСОБА_3