Номер провадження: 22-ц/813/1096/23 
Справа № 522/19476/16-ц
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,
при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 – адвоката Котика Ф.І., 

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та адвоката Чукітової Вікторії Віталіївни на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування квартири, припинивши права власності та скасувавши записи про проведення державної реєстрації такого права, зобов`язання не перешкоджати у здійснені права власності шляхом виселення та вселення, стягнення судових витрат, -

в с т а н о в и в:

18 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування квартири АДРЕСА_1 , припинення права власності ОСОБА_5 , скасування запису про проведення державної реєстрації вказаного права, зобов`язання не перешкоджати у здійснені права власності шляхом виселення ОСОБА_4 та вселення ОСОБА_1 ..
09 листопада 2016 року ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування квартири, припинення право власності ОСОБА_5 , скасування запису про проведення державної реєстрації вказаного права, зобов`язання не перешкоджати у здійснені права власності шляхом виселення та вселення (т. 1, а.с. 115-126).
26 січня 2017 року ОСОБА_1 надала суду уточнений позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування від всіх відповідачів квартири, припинивши їх право власності та скасувавши записи про проведення державної реєстрації такого права на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2016 року по справі №522/10522/16-ц, договору купівлі-продажу від 16.09.2016, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома А.С., згідно якому ОСОБА_5 продала вказану квартиру ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу від 29.09.2016 посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Скопелідіс Т.Г. за №954, згідно якого ОСОБА_4 продала квартиру ОСОБА_6 , за договором купівлі-продажу від 29.12.2016 посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хома А.С. за №256, згідно якому ОСОБА_6 продав вказану квартиру ОСОБА_2 , зобов`язання не перешкоджати позивачу у здійснені права власності на квартиру шляхом їх виселення та вселення позивачки, про стягнення судових витрат.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2016 року по справі №522/10522/16 (головуючий суддя Свячена Ю.Б.) за ОСОБА_5 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Проте підстав для розгляду такої справи та прийняття рішення, на думку позивачки, не було. На підставі договору купівлі-продажу від 16.09.2016 ОСОБА_5 продала квартиру ОСОБА_4 , яка 29.09.2016 продала квартиру ОСОБА_6 , а останній 29.12.2016 продав квартиру ОСОБА_2 ..
Про наявність заочного рішення позивачці стало випадково відомо 07 жовтня 2016 року, яка звернулась до суду 18 жовтня 2016 року із заявою про скасування заочного рішення, яке ухвалою суду від 26 грудня 2016 року було скасовано.
При цьому ОСОБА_7 є належним власником спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 14.06.2005. В цій квартирі залишились проживати батько померлого її чоловіка ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та його психічно хворий брат ОСОБА_9 .. При цьому у зв`язку з тим, що ОСОБА_9 був психічно хворим, ніде не працював, вів антисоціальний склад життя, то використовувати квартиру (проживати, здавати в оренду, продати) за його життя було неможливо, відносини позивачка з ним тому не підтримувала. Однак позивачка сплачувала всі комунальні послуги в період з 2005-2009р.р.
У вересні 2018 року виявилось, що ОСОБА_9 відсутній у квартирі та в ній мешкають невідомі сторонні люди, які посилались на те, що їх туди вселила ОСОБА_5 за 350 дол. США в місяць, яка проживає в кв. АДРЕСА_2 сусіднього будинку АДРЕСА_3 , та помістила ОСОБА_9 у невідоме місце. Позивачка звернулась до правоохоронних органів з приводу вселення нею невідомих осіб.
23 грудня 2008 року ОСОБА_1 подала до суду позов та рішенням суду від 12.03.2009 її позов задоволено (справа №2-551/09) та зобов`язано ОСОБА_5 і ОСОБА_9 не чинити перешкоди у користуванні квартирою та зняти ОСОБА_9 з реєстраційного обліку. У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги дане рішення скасовано та справу повернуто на новий розгляд.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.03.2011 по справі №2-371/11 (суддя Кравчук Т.С.) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про вселення був задоволений. Однак позивачка в квартиру не вселялась у зв`язку з реєстрацією та проживанням в ній ОСОБА_9 , спільне використання з яким було неможливим, квартира перетворювалась на непридатну для проживання. Утворилась заборгованість за комунальні послуги в розмірі 18 308,64 грн. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер. Біля моргу позивачка зустрілась з ОСОБА_5 , яка отримала тіло та заявила що нею витрачено на поховання 1 060 грн, і що квартиру вона не поверне допоки ОСОБА_1 у неї її не викупить.
ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до позивачки (справа №522/13830/15-ц) про визнання за нею право власності на спірну квартиру за набувальною давністю та ОСОБА_1 звернулась із зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою. Ухвалою суду позовна заява ОСОБА_5 залишена без розгляду. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.07.2016 зустрічний позов задоволено та виселено ОСОБА_5 і вселено позивачку до спірної квартири. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.10.2016 рішення суду першої інстанції змінено: зменшено розмір судових витрат, в іншій частині рішення суду залишено в силі.
Все це спричинило для позивачки тяжкі наслідки, оскільки квартира вибула з її власності поза її волею, а тому майно підлягає витребуванню згідно ст. 387, ч. 3 ст. 388 ЦК України (т. 1, а.с. 183-194).
В судове засідання 17 червня 2020 року представник позивачки ОСОБА_1 , адвокат Котик Федір Іванович, надав суду пояснення по суті позовних вимог, та просив позов задовольнити з викладених в позові підстав, оскільки квартира вибула з володіння позивачки поза її волею відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України. На сьогоднішній день квартира перебуває у володінні ОСОБА_2 , при цьому добросовісність такого володіння не має значення. Також просив стягнути з усіх відповідачів судові витрати, припинити право власності і скасувати записи. 
Представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Чукітова Вікторія Віталіївна, просила суд в позові відмовити, оскільки вважає що ОСОБА_2 набув спірну квартиру в законному порядку, і не було ніяких сумнівів, що ОСОБА_3 не є належним власником, тому він є добросовісним набувачем, повідомила суд про здійснення відповідачем в квартирі перепланування та ремонту.
У судове засідання 16 березня 2021 року з`явився представник позивачки ОСОБА_1 , адвокат Котик Ф.І., не з`явились відповідачі та представник відповідача  ОСОБА_2 , адвокат Чукітова В.В., яка надіслала на електронну адресу суду заяву із проханням відкласти судове засідання у зв`язку з її терміновим відрядженням.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування квартири, припинивши право власності та скасувавши записи про проведення державної реєстрації такого права, зобов`язання не перешкоджати у здійснені права власності шляхом виселення та вселення, стягнення судових витрат – задоволено частково. Суд витребував у ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) кв. АДРЕСА_1 ;
припинено право власності  ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на квартиру АДРЕСА_1 , яке зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу від 29.12.2016;
зобов`язано  ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 )  не перешкоджати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2  ) у здійснені права власності на кв. АДРЕСА_1 шляхом виселення   ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 та вселення ОСОБА_1 в цю квартиру;
стягнуто з ОСОБА_2  (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 )  на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у рівних частках із кожного по 7 601, 69 грн (сім тисяч шістсот одну гривень 69 копійок). В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Суд скасував заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 31 січня 2017 року, у вигляді арешту квартири АДРЕСА_1 , які продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.  Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції змінити, а в частині заходів забезпечення позову – скасувати, абзац другий резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції: «Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , змінити розподіл витрат між сторонами, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати: судовий збір в сумі 3 416,67 грн та витрати на надання правової допомоги в розмірі 19 842,40 грн, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
В апеляційній скарзі адвокат Чукітова Вікторія Віталіївна в інтересах відповідача ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року задоволено клопотання адвоката Чукітової В.В. в інтересах ОСОБА_2 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 судові повістки неодноразово надсилались на усі відомі суду адреси місця їх проживання та адреси реєстрації, згідно даних Єдиного державного демографічного реєстру та інформації наданої Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області, однак судова кореспонденція поверталась до суду із довідкою поштового відділення про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».
 
Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Згідно зі ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки. На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.
Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».
Статтю 6 Конвенції не можна тлумачити як таку, що встановлює певну форму обслуговування судової кореспонденції. Від національних органів влади також не вимагається забезпечення бездоганного функціонування поштової системи. Тим не менш, загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу. Невручення стороні належним чином судових документів може позбавити його або її можливості захищати себе у провадженні.
У справі «Гарячий проти України» (заява № 43925/18) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за не надіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, апеляційного суду.
 
Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23 січня 2023 року по справі №496/4633/18 (провадження №61-11723св22).
 
Таким чином, оскільки судові повістки про виклик до суду були направлені, листом рекомендованою кореспонденцією, відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на усі відомі суду адреси місця їх проживання та адреси реєстрації, та враховуючи, що отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а саме суду, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи.
Апеляційним судом також враховується, що цивільна справа тривалий час перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду, а саме з квітня 2021 року, тому учасники справи мали достатньо часу, в разі необхідності та достатньої зацікавленості в розгляді справи, реалізувати свої процесуальні права з доведення своєї правової позиції по справі, в повному обсязі.
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга адвоката Чукітової Вікторії Віталіївни в інтересах відповідача ОСОБА_2 задоволенню не підлягає за таких підстав. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної  скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 
Згідно статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Статтями  316, 317, 319, 321 ЦК України визначено, що право власності – це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власність зобов`язує, держава не втручається в здійснення власником права власності.
Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.
Незаконне володіння – це володіння без відповідної правової підстави; як незаконне розцінюється і таке володіння, коли особа, набуваючи річ, не знала і не могла знати, що набуває її не від власника (добросовісний набувач).
Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Згідно частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачці ОСОБА_1 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 50,9 кв.м, житловою площею 27,3 кв.м (двох кімнатна) на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 14.05.2005 після смерті чоловіка ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1, а.с. 70), виданого державним нотаріусом Восьмої Одеської державної нотаріальної контори Кулаковою С.М., яка належала померлому на підставі договору дарування від 07.08.2002.
В зазначеній квартирі проживав та був зареєстрований батько її чоловіка ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого 05.09.2005 (т. 1, а.с. 72) та брат чоловіка ОСОБА_9 , інвалід третьої групи безстроково (т. 1, а.с. 75), який був психічно хворий, ніде не працював, вів антисоціальний склад життя, тому використовувати квартиру (проживати, здавати в оренду, продати) за його життя їй було неможливо, відносини позивачка з ним тому не підтримувала. Однак позивачка сплачувала всі комунальні послуги в період з 2005-2009р.р.
З відповіді Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області від 12.02.2009 вбачається, що позивачка зверталась з приводу неправомірних дій ОСОБА_9 та перевіркою було встановлено, що між ними склалися неприязні стосунки з приводу виникаючих спірних питань по факту володіння квартирою, що відноситься до цивільно-правових відносин (т. 1, а.с. 85).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.03.2009 (справа №2-554/09) за позовом позивачки до ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , третя особа, Приморський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, про усунення перешкод у користуванні квартирою, зняття з реєстраційного обліку та вселення, позов задоволено та зобов`язано ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , та інших не чинити перешкод позивачці в користуванні квартирою і володінні та зобов`язано Приморський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_9 , виселити ОСОБА_5 , та усіх проживаючих там осіб з квартири (т. 1, а.с. 86-87).
У 2011 році ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , третя особа, Приморський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, про визнання осіб такими, що втратили право проживання квартирою (справа №2-1010/11), який ухвалою суду від 18.10.2011р. залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача (т. 1, а.с. 92).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.03.2011 по справі №2-371/11 (суддя Кравчук Т.С.) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про вселення був задоволений, рішення набрало законної сили (т. 1, а.с. 93-94). Однак позивачка стверджує, що в квартиру не вселялась у зв`язку з реєстрацією та проживанням в ній ОСОБА_9 , спільне використання з яким було неможливим, квартира перетворювалась на непридатну для проживання. Утворилась заборгованість за комунальні послуги у розмірі 18 308,64 грн.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого 28.05.2015 серія НОМЕР_5 .
ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до позивачки ОСОБА_1 (справа №522/13830/15-ц) про визнання за нею право власності на спірну квартиру за набувальною давністю, ОСОБА_1 звернулась з зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою.
Ухвалою суду від 06 липня 2016 року позовна заява ОСОБА_5 залишена без розгляду (т. 1, а.с. 128). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2016 року зустрічний позов задоволено та виселено ОСОБА_5 і вселено позивачку в квартиру (т. 1, а.с. 129-130). Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.10.2016 рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди скасовано, стягнута моральна шкода в розмірі 1 000 грн і зменшено розмір судових витрат, в іншій частині рішення залишено в силі, а в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 залишено без змін (т. 1, а.с. 131-133). При цьому судом було встановлено, що за життя ОСОБА_9 , ОСОБА_5 чинили позивачці перешкоди у користуванні квартирою, вселили в квартиру інших осіб, не утримували житло. Місце проживання ОСОБА_5 зареєстровано в кв. АДРЕСА_4 .
Проте заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.08.2016 (справа №522/10522/16-ц) позов ОСОБА_5 про визнання права власності на спірну квартиру було задоволено та визнано право власності на квартиру за ОСОБА_11 за набувальною давністю. Судом встановлено, що згідно нотаріально посвідченому договору купівлі-продажу від 16.09.2016 ОСОБА_11 продала квартиру ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 21), де зазначено що квартира належить продавцю на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.08.2016 (справа №522/10522/16-ц).
Згодом 29 вересня 2016 року ОСОБА_4 згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу продала спірну квартиру ОСОБА_6 (т. 3, а.с. 4).
29 грудня 2016 року ОСОБА_6 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) згідно нотаріально посвідченому договору купівлі-продажу продав квартиру ОСОБА_2 за 148 520 грн (т. 3, а.с. 2-3).
07 жовтня 2016 року позивачці стало відомо про продаж спірної квартири ОСОБА_11 ..
Про зазначене заочне рішення суду позивачка не знала, та коли дізналась, подала заяву про перегляд заочного рішення суду. Ухвалою суду від 26.12.2016 заява була задоволена та заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.08.2016 було скасовано. 
При новому розгляді рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.07.2017 у задоволені позову ОСОБА_11 – відмовлено (т. 3, а.с. 79-83). Постановою апеляційного суду Одеської області від 27.06.2018 рішення суду від 14.07.2017 змінено лише в мотивувальній частині (т. 3, а.с. 45-48).
Суд першої інстанції дійшов до висновку, що право власності на спірну квартиру набувалось ОСОБА_11 та в подальшому за договорами купівлі-продажу ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_2 незаконно. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира вибула з володіння позивачки без її волі, то вимога про витребування спірної квартири саме у ОСОБА_2 , як останнього власника, підлягає задоволенню.
Щодо пред`явлених позовних вимог до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , то суд не знайшов підстав для їх задоволення, оскільки ці відповідачі вже не є на час розгляду справи власниками квартири та не проживають в ній і відсутні докази щодо перешкоджання ними у користуванні квартирою.
Оскільки спірною квартирою користується ОСОБА_2 , також підлягають задоволенню позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення його з квартири та вселення позивачки в спірну квартиру згідно ст. 391 ЦК України.
Будь-яких належних доказів чинення іншими відповідачами перешкод позивачці у користування спірною квартирою та їх проживання в ній суду не надано, у зв`язку із чим суд не вбачає підстав для задоволення вимог про виселення їх з квартири та зобов`язання не чинити позивачці перешкоди у користуванні квартирою. Окрім того, судом враховано що 16 лютого 2017 року ОСОБА_6 звертався до суду з заявою про відкладання судового засідання (а.с. 209 т. 1), де вказав місце свого проживання іншу адресу ( АДРЕСА_5 ). При цьому суд також враховує, що існує рішення суду про виселення ОСОБА_5 зі спірної квартири.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу особа має право звернутися до суду (ст. 16 ЦК України).
У зв`язку з тим, що судом було встановлено про протиправність державної реєстрації прав власності за ОСОБА_2 , та що зміни до Закону вимагають і одночасне визнання, зміни чи припинення цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав) і враховуючи те, що без державної реєстрації припинення права відповідача ОСОБА_2 на квартиру це не призведе до ефективного захисту прав позивачки, суд вважає за необхідне задовольнити позовну вимогу про припинення його право власності.
Згідно ч. 7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Частиною 8 статті також передбачено, що якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.
Також позивачка просить стягнути судові витрати, яким просить стягнути судовий збір 2 962,67 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 19 842,40 грн.
Розмір витрат пов`язаних зі сплатою судового збору представником позивача доведені належним чином.
Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові – на позивача. Згідно частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Велика Палата вказала, що із запровадженням з 15 грудня 2019 року змін до ЦПК законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Колегія суддів зазначила, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК, докази щодо розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Велика Палата роз`яснила, що адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту,
Суду надано договір на правову допомогу укладеного позивачкою з адвокатом Котиком Ф.І. (т. 3, а.с. 91-92, т. 4, а.с. 74-75) від 17.10.2016 та договір від 26.12.2016 про внесення змін до даного договору, а саме п. 4.1.: за надання передбаченого договором правової допомоги замовник сплачує виконавцю гонорару у розмірі 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі у судових засіданнях до 31.12.2016, а з 01.01.2017 – 4% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановленого на 1 січня. Відкладення судового засідання або засідання, що тривали менше однієї години вважаються годиною участі у судовому засіданні. Гонорар підлягає сплаті перед очікуванням закінчення засідання з`ясування обставин справи (т. 4, а.с. 75).
За участь у судових засіданнях надано розрахунок у розмірі 551,20 грн, за 2017 рік – у розмірі 6 400 грн, за 2018 рік – у розмірі 1 409,6 грн, за 2019 рік – у розмірі 3 073,60 грн за участь у 2020 рік – у розмірі 8 408 грн.
Суд зазначає, що витрати на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, починаючи з 2016 року, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та які підлягають задоволенню пропорційно з кожного з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Щодо ОСОБА_5 то суд вважає що на момент подачі позову про витребування квартири до неї, такий спосіб захисту був обраний неправильно, а тому відсутні підстави для стягнення з неї судових витрат. Таким чином судові витрати підлягають стягненню у рівних частках із кожного по 7 601, 69 грн.
Проте, з висновком суду першої інстанції в частині викладення у абзаці другому резолютивної частини рішення суду вимоги про витребування спірного майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та зміни розподілу судових витрат між сторонами, погодитись неможливо, виходячи з наступного.
Посилання в апеляційній скарзі адвокат Чукітова Вікторія Віталіївна в інтересах відповідача ОСОБА_2 на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, що відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної квартири, тому витребування цієї кватири на користь позивачки ОСОБА_1 є порушенням його права на мирне володіння майном, не приймається до уваги, за таких підстав.
Згідно ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені  Конституцією  та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь – якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що  справу буде вирішено остаточним рішенням в  судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом  у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких  суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги  і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, наявність правових підстав для витребування спірного майна у відповідача ОСОБА_2 ..
Відповідачем ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами, що він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, оскільки не вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. Тому у даному відповідач може бути позбавлений належного йому майна із зазначених позивачем правових підстав. 
Так, розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 27 квітня 2023 року у справі №199/4884/17 (провадження №61-3601св22) зроби в наступний правовий висновок: «Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі №6-54цс17).
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі №1522/25684/12).
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19.11.2019 у справі №911/3680/17 (провадження   №12-104гс19) власник, з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі №6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі №522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18)».
Судом першої інстанції з достовірністю та об`єктивністю встановлено, що спірна квартира вибула з володіння позивачки ОСОБА_1 на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.08.2016р. по справі справа №522/10522/16-ц, ухваленого щодо спірного майна, але в подальшому скасованого, а тому це майно вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі №461/12525/15-ц (провадження №14-190цс20) зроблено висновок, що «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні із положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».
Досліджуючи питання дотримання балансу інтересів сторін спору на предмет переваги між захистом порушеного права позивача на витребування спірної квартири та правом відповідача ОСОБА_2 володіти, користуватися і розпоряджатися цим майном, колегія суддів надає перевагу захисту прав позивача, оскільки відповідачем ОСОБА_2 не надано суду належних та достовірних доказів на підтвердження того, що він не знав та не міг знати, що продавець не має права продавати спірне майно, оскільки не вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна.
При цьому слід враховувати, що цивільне законодавство передбачає як право захисту права витребування майна його власником (статті 387, 388 ЦК України) так і визначає правові наслідки вилучення товару у покупця на користь третьої особи, на підставах, що виникли до його продажу, зокрема і право на відшкодування саме продавцем покупцю завданих збитків (стаття 661 ЦК України), на що має право і відповідач ОСОБА_2 , пред`явивши відповідний позов.      
Застосовуючи презумпцію можливості та обов`язку позивачки знати про стан своїх майнових прав, колегія суддів вважає, що позивачка дбало ставилась до свого майна, що підтверджується неодноразовим зверненням до суду за захистом порушеного права власності на спірну квартири та ухвалення судових рішень на її користь.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Великої Палата Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновком, що спірна квартира вибула із власності позивача ОСОБА_1 поза її волею, тому вона має право на витребування цього майна із володіння відповідача ОСОБА_2 , будь-які докази на підтвердження добросовісності набуття майна відповідачем відсутні. Отже задоволення віндикаційного позову і витребування у відповідача спірної квартири не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод
За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем ОСОБА_1 доведено належним чином, що відповідач ОСОБА_2 порушують її права, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України її право підлягає захисту судом. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову про витребування спірного майна із чужого незаконного володіння. 
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення відмову у задоволенні позову немає. 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що судові витрати позивача на професійну правничу допомогу становлять 19 842,40 грн. При цьому відповідач ОСОБА_2 не оспорив у встановленому законом порядку розмір витрат на професійну правничу допомогу. 
Проте, помилкове застосування статті 265 ЦПК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення в частині викладення у абзаці другому резолютивної частини рішення вимоги про витребування спірного майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та стягнення судових втрат по сплаті судового збору в сумі 3 416,67 грн, у тому числі 454 грн при подачі апеляційної скарги, та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 19 842,40 грн з відповідача ОСОБА_2 .. В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Чукітової Вікторії Віталіївни в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2021 року змінити й викласти абзац другий резолютивної частини рішення суду в наступній редакції:
«Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , квартиру АДРЕСА_1 ». 
Змінити розподіл судових витрат, стягнувши з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , витрати по сплаті судового збору в сумі 3 416,67 грн, у тому числі 454 грн за подачу апеляційної скарги, витрати на правову допомогу в сумі 19 842, 40 грн, а всього 23 259,07 грн.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 24 листопада 2023 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький   

А.І. Дришлюк

                                                                                                                    Р.Д. Громік