УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
01 листопада 2023 року
м. Київ
 
справа № 362/4797/16-ц
провадження № 61-14862ск23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О.,                     Русинчука М. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року про відмову у відкритті апеляційного провадження в справі за заявою прокурора Київської області в інтересах держави в особі Васильківського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа: відділ державної реєстрації актів цивільного стану Васильківського міськрайонного управління юстиції,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Васильківський міськрайонний суд Київської області рішенням від 30 жовтня 2019 року заяву прокурора Київської області задовольнив:
        скасував рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2016 року у справі №362/4797/16-ц за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: відділ державної реєстрації актів цивільного стану Васильківського міськрайонного управління юстиції про встановлення факту, що має юридичне значення - за нововиявленими обставинами.
        ухвалив нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовив.
 
30 березня 2023 року ОСОБА_1 через представника подала на вказане судове рішення апеляційну скаргу та просила поновити строк на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що копію оскарженого судового рішенні вона отримала 01 березня 2023 року, що підтверджується відміткою в заяві про ознайомлення з матеріалами справи; про розгляд справи 30 жовтня 2019 року не повідомлялася; оскаржене судове рішення, яке надсилалося їй на поштову адресу: АДРЕСА_1 , не отримувала, оскільки вона проживала за іншою адресою, що підтверджується договором оренди від 12 травня 2012 року, а підпис на поштовому відправленні від імені ОСОБА_1 виконаний іншою особою.
 
Київський апеляційний суд ухвалою від 26 вересня 2023 року у відкритті апеляційного провадження відмовив.
 
Апеляційний суд виходив із того, що відповідно до вимог частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили. Суд встановив, що про судове засідання 30 жовтня 2019 року ОСОБА_1 повідомлялася належним чином, що підтверджується зворотнім повідомленням. Рішення суду першої інстанції від 30 жовтня 2019 року ОСОБА_1 отримала 18 грудня 2019 року, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення, а оприлюднено вказане судове рішення на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень 20 січня 2020 року, при цьому, апеляційна скарга подана у березні 2023 року, тобто більше ніж через два роки. ОСОБА_1 не навела обставин, передбачених пунктами 1, 2 частини другої статті 358 ЦПК України, за наявності яких суд може поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду у разі подання апеляційної скарги після спливу одного року з дня складення його повного тексту.
 
Апеляційний суд зазначив, що посилання на проживання ОСОБА_1 за іншою адресою, а не за місцем реєстрації, не є обставиною непереборної сили. Крім того, на підтвердження вказаних обставин ОСОБА_1 не надала належних доказів, а договір оренди, датований травнем 2012 року, не підтверджує факту непроживання ОСОБА_1 у 2019 році за адресою реєстрації, на яку надсилалися судові документи ( АДРЕСА_1 ).
 
17 жовтня 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на вказану ухвалу апеляційного суду, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить її скасувати та передати справу на розгляд до апеляційного суду. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
        ОСОБА_1 не повідомлялася про розгляд справи 30 жовтня 2019 року, копію судового рішення не отримувала, оскільки за адресою АДРЕСА_1 не проживала; 
         підпис на поштовому відправленні від імені ОСОБА_1 виконаний іншою особою;
        копію рішення суду першої інстанції від 30 жовтня 2019 року вона отримала лише 01 березня 2023 року під час ознайомлення її представника з матеріалами справи, що підтверджується відміткою у заяві про ознайомлення.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
 
Відповідно до частини першої статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
 
Як свідчить тлумачення частини другої статті 358 ЦПК України, незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 
        подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки;                             
        пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
 
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
 
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від                   21 жовтня 2010 року).
 
Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).
 
Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, від 21 грудня 2010 року).
 
Апеляційний суд установив, що:
        ОСОБА_1 повідомлялася про розгляд справи 30 жовтня 2019 року, і це підтверджується наявним у матеріалах справи зворотнім повідомленням про вручення;
        апеляційну скаргу на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2019 року подала лише у березні 2023 року;
        посилання на проживання за іншою адресою, не є обставиною непереборної сили, внаслідок якої був пропущений строк на апеляційне оскарження. 
 
Інших обставин ОСОБА_1 не зазначила, а тому апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження.
 
Доводи касаційної скарги про дату фактичного отримання заявником рішення місцевого суду мали б значення при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження на підставі частин другої, третьої статті 354 ЦПК України, однак вказане не є обставиною, за наявності якої суд може поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України. 
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що підпис на поштовому відправленні від імені ОСОБА_1 виконаний іншою особою, не беруться до уваги, оскільки ОСОБА_1 не надала до апеляційного суду належних доказів на підтвердження вказаних обставин.
 
З огляду на викладене підстави вважати, що апеляційний суд допустив порушення норм процесуального права, відсутні.
 
За таких обставин у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування апеляційним судом норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ :
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року відмовити.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                          Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                     І. О. Дундар
 
                                                                                                                     М. М. Русинчук