КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
справа №760/4661/20                                                       Головуючий у І інстанції - Зуєвич Л.Л.
апеляційне провадження №22-ц/824/12426/2023                 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
31 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого    Гуля В.В.,
суддів                Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.
 
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:  
- припинити стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , присуджених на користь ОСОБА_2 у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, що стягуються з нього згідно рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року у справі №757/31144/18;
- стягнути з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення з даною позовною заявою і до її повноліття;
- позовну вимогу про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з даним позовом і до її повноліття - залишити без розгляду.
В обґрунтування позову зазначав, що рішенням Солом`янського районного суду                м. Києва від 18 березня 2019 року з нього на користь  ОСОБА_2  стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 25 червня 2018 року і до їх повноліття.
Посилався на те, що на час ухвалення вказаного рішення, фактичні обставини, зокрема щодо місця проживання ОСОБА_4 , суттєво змінилися, а саме, вона стала проживати з батьком. 
Зауважував, що за обопільною згодою сторін, майже відразу, після фактичного припинення шлюбних відносин, а саме з березня-квітня 2018 року, молодша донька - ОСОБА_4 , стала проживати з позивачем за місцем його проживання, а малолітня донька, ОСОБА_3 , залишилась проживати з відповідачем за місцем проживання останньої. 
За вказаних обставин, уважав, що виникла ситуація, за якої мати, з якою дитина не проживає, отримує на її утримання аліменти, при цьому жодних витрат на її утримання не несе. Натомість позивач повністю забезпечує неповнолітню доньку ОСОБА_4 .
На підставі викладеного позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з указаним рішенням позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову; позовну вимогу про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити без розгляду. 
У мотивування скарги зазначав, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 18 березня 2019 року у справі №757/31144/18-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 25 червня 2018 року і до їх повноліття. 
Звертав увагу суду, що на час ухвалення вищевказаного рішення, молодша донька ОСОБА_4 вже проживала зі скаржником та не бажала змінювати своє місце проживання. Та обставина, що молодша донька ОСОБА_4 з квітня 2018 року проживає зі скаржником, а старша донька ОСОБА_3 проживає з відповідачем, останньою не заперечується. Факт проживання молодшої доньки з квітня 2018 року зі скаржником було встановлено й судом під час ухвалення оскаржуваного рішення, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а також відзивом на позовну заяву. 
Посилався на те, що доводи про нібито самочинну зміну місця проживання молодшої доньки, не є предметом розгляду у даній справі. Крім того, згідно наявного в матеріалах справи висновку щодо цільового витрачання аліментів, то перевірити цільове використання коштів на молодшу доньку не вбачається за можливе через її перебування з батьком.
Вказував, що між ним та відповідачем існує спір щодо визначення місця проживання дітей, який на момент ухвалення оскаржуваного рішення, не вирішено. 
Зауважував, що відповідач зі старшою донькою з початку війни перебуває за межами України та має намір залишитися у Німеччині для постійного проживання, оскільки наразі старша донька ОСОБА_3 відвідує школу з метою подальшого отримання освіти у Німеччині, а відповідач влаштувалась на роботу та повертатися до України не бажає. 
При цьому, відповідач отримує аліменти, зокрема, на молодшу доньку, яка проживає зі скаржником. Скаржник не має заборгованості по аліментам та сплачує їх добросовісно на утримання двох дітей на виконання рішення суду. 
Крім того, зазначив, що судом першої інстанції не було вирішено вимогу позивача про стягнення на його користь аліментів на утримання молодшої доньки ОСОБА_4 , яку він в подальшому просив залишити без розгляду.
Відповідач не скористалася своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направила.
Постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 вересня 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів - залишено без змін.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 вересня 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів - скасовано.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів - залишено без розгляду.
Постановою Верховного Суду від 28 червня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 23 січня 2023 року - скасовано.
Справу в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), та про стягнення аліментів з                 ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частки з усіх видів його заробітку (доходу), направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд, направляючи справу в указаній частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, виходив з того, що з огляду на відсутність визначеного місця проживання вказаної дитини за законом або за рішенням суду (спір про визначення місця проживання дитини наразі перебуває на розгляді в суді), суди передчасно відмовили у задоволенні вимог позивача про припинення стягнення аліментів, оскільки стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини, за умови, що ця дитина проживає з ним та перебуває на його утриманні, суперечить положенням статті 181 СК України, за якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 липня 2023 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 вересня 2022 року прийнято до свого провадження та призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.
У порядку частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно постанови Верховного Суду від 28 червня 2023 року справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції передано лише в частині позовних вимог ОСОБА_1 до               ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), та про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частки з усіх видів його заробітку (доходу), а тому в іншій частині апеляційним судом справа не переглядається.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, з урахуванням постанови Верховного Суду від                          28 червня 2023 року, суд уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що на момент винесення рішення про стягнення аліментів від 18 березня 2019 року у справі №757/31144/18-ц ОСОБА_1 факту не проживання однієї із доньок (а саме: ОСОБА_4 ) з матір`ю доведено не було. Відповідне судове рішення пройшло апеляційний та касаційний перегляд та набрало законної сили.
Зміна місця проживання дитини за ініціативи того з батьків, з якого за рішенням суду вже стягуються аліменти, без погодження з іншим з батьків та без одночасного звернення до суду як з позовом про визначення місця проживання дитини, так і про звільнення від сплати аліментів, не може однозначно свідчити про те, що така зміна місця проживання дитини матиме постійний характер та, відповідно, не є безумовною підставою для звільнення від сплати аліментів, адже звільнення від сплати аліментів може мати довготривалі та істотні для дитини наслідки.
Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону. 
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що 24 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, в якому у них народилися доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15 березня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 18 березня 2019 року у справі №757/31144/18-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 липня 2019 року та постановою Верховного Суду від 18 грудня 2019 року, ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 25 червня 2018 року і до їх повноліття.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Обов`язок батьків утримувати свою неповнолітню дитину належить до конституційних обов`язків і передбачений частиною другою статті 51 Конституції України, в якій зазначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Такий обов`язок також передбачений статтею 180 СК України, відповідно до якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а в окремих випадках - і своїх повнолітніх дітей.
Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Згідно частин 1-3 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
З точки зору сімейного законодавства, а саме статті 7 СК України, одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.
Відповідно до частини другої статті 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Зазначена норма не встановлює вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.
Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення.
З урахуванням предмета спору між сторонами, а саме звільнення від сплати аліментів на утримання дітей, однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживають діти на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.
У частині першій статті 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).
Відповідно до частини четвертої статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь-які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів.
Згідно постанови Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №596/826/21-ц (провадження № 61-3738св22) зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів. Рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами повинно також відповідати найкращим інтересам дитини.
Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача (постанова Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі №86/18140/21 (провадження № 61-6611св22)).
Разом з тим, рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами повинно відповідати найкращим інтересам дитини.
Висновки щодо застосування статті 197 СК України викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №477/1165/20, від 03 лютого 2021 року у справі №125/2525/18, від 26 грудня 2019 року у справі №219/6287/17, від 26 вересня 2019 року у справі №760/32225/18, від 27 лютого 2019 року у справі №307/1186/17.
Основний правовий висновок, який міститься в таких постановах, зводиться до того, що лише за наявності обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати аліментів.
Проте, практика застосування статті 197 СК України залежить від обставин кожної конкретної справи, з огляду на те, що «обставина, яка має істотне значення» у розумінні частини другої статті 197 СК України, у кожному випадку має індивідуальний характер, а питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №596/826/21-ц (провадження №61-3738св22).
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що з квітня 2018 року молодша донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає з ним, а друга донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - з матір`ю                 ОСОБА_2 .
Так, згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
За змістом довідки ТОВ «Заклад загальної середньої освіти - початкова школа «Колегія мрій» від 27 січня 2020 року, ОСОБА_4 відвідує зазначену школу з 02 вересня 2019 року по теперішній час. До закладу дитину привозить та забирає ОСОБА_1 . 
Із актів обстеження умов проживання від 04 червня 2019 року, 10 червня 2019 року, 23 липня 2019 року, 24 липня 2019 року, складених представниками органу місцевого самоврядування та начальником ССДС Васильківської РДА Київської області; договору про надання освітніх послуг в дошкільному навчальному закладі від 03 червня 2019 року; розпорядження Васильківської РДА Київської області про затвердження висновку про підтвердження місця проживання малолітньої ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_1 та надання дозволу на виїзд за межі України від 01 липня 2019 року; висновку служби у справах дітей та сім`ї Васильківської РДА вбачається, що ОСОБА_4 проживає з батьком ОСОБА_1 .
Наявні в матеріалах справи фотографії підтверджують, що дитина ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_1 спільно провадять вільний час.
Протягом розгляду справи ОСОБА_2 щодо тверджень позивача про те, що молодша донька ( ОСОБА_4 ) за обопільною згодою сторін з квітня 2018 року проживає з позивачем, категорично заперечувала.
Звертала увагу суду, що ОСОБА_1 у квітні 2019 року без її згоди забрав дитину ( ОСОБА_4 ) та змінив її місце проживання без законних на те підстав, на її звернення щодо повернення дитини до неї, повернути дитину відмовився.
У матеріалах справи наявні скріншоти зображень з екрана телефону з відображенням переписки сторін; письмові звернення відповідача до позивача від 15 липня 2019 року,                  19 липня 2019 року, 01 серпня 2019 року, 28 січня 2020 року; відповіді ГУ НП в Київській області Васильківського відділу поліції від 13 лютого 2020 року; пояснення відповідача від 11 липня 2020 року, 18 липня 2020 року, 10 жовтня 2020 року; протоколи про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 11 липня 2020 року, 18 липня 2020 року, з яких вбачається, що донька ОСОБА_4 проживає разом з позивачем та що відповідач має бажання спілкуватися з донькою ОСОБА_4 .
Згідно акту-довідки № 29/6/1 від 13 грудня 2018 року, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та               ОСОБА_4 з 2016 року фактично постійно проживають у квартирі АДРЕСА_2 .
У травні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітніх дітей, в якому просила визначити місце проживання малолітніх дочок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишивши їх проживати разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_3 .
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 червня 2019 року відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі №760/15413/19.
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом у вказаній справі, просив визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із ним.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2019 року у справі №760/15413/19 прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної у місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Васильківської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання малолітніх дітей до спільного розгляду з первісним позовом; об`єднано зустрічний позов ОСОБА_1 в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 .
Станом на час розгляду даної справи розгляд справи №760/15413/19 триває.
Відповідно до висновку від 13 липня 2020 року № 105/01-1363/В-140 Печерська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 .
Згідно висновку від 13 березня 2020 року №337/6-23 Васильківська районна державна адміністрація вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини            ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 .
Крім того, як установлено судом, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2020 року у справі №320/4159/20 позов ОСОБА_2 до Васильківської районної державної адміністрації Київської області, Служби у справах дітей та сім`ї Васильківської районної державної адміністрації Київської області задоволено частково:
Визнано протиправним Розпорядження № 141 від 01 липня 2019 року Васильківської районної державної адміністрації Київської області за підписом в.о. голови адміністрації Є.Червенка «Про затвердження Висновку служби у справах дітей та сім`ї Васильківської районної державної адміністрації про підтвердження місця проживання малолітньої ОСОБА_4 для тимчасового виїзду за межі України».
Визнано протиправними дії Служби у справах дітей та сім`ї Васильківської районної державної адміністрації щодо неналежного виконання своїх обов`язків при підготовці Висновку про підтвердження місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для її тимчасового виїзду за межі України.
Визнано протиправною відмову Служби у справах дітей та сім`ї Васильківської районної державної адміністрації у наданні інформації та документів на адвокатський запит від 21 квітня 2020 року, поданого в інтересах ОСОБА_2 .
Зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Васильківської районної державної адміністрації надати адвокату запитувані документи та інформацію у повному обсязі на адвокатський запит від 21 квітня 2020 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у справі №320/4159/20 рішення Київського окружного адміністративного суду від   22 жовтня 2020 року в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування розпорядження №141 від 01 липня 2019 року Васильківської районної державної адміністрації Київської області за підписом в.о. голови адміністрації Є. Червенка про затвердження Висновку служби у справах дітей та сім`ї Васильківської районної державної адміністрації про підтвердження місця проживання малолітньої ОСОБА_4 ,                    ІНФОРМАЦІЯ_2 , для її тимчасового виїзду за межі України та про визнання протиправними дій Служби у справах дітей та сім`ї Васильківської районної державної адміністрації щодо неналежного виконання своїх обов`язків при підготовці Висновку про підтвердження місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для її тимчасового виїзду за межі України - скасовано, провадження у справі в цій частині - закрито.
В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2020 року - залишено без змін.
Отже, у справі, що переглядається, між батьками існує спір щодо місця проживання дитини ( ОСОБА_4 ).
Згідно частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Як зазначено вище, відповідно до рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 березня 2019 року у справі №760/28922/18-ц, яке набрало законної сили,                     06 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, в якому зазначив, що з 2018 року сторони проживають окремо. Спір між сторонами про місце проживання дітей на час розгляду справи, відсутній (ухвала суду від 03 травня 2019 року).
Згідно акту-довідки №29/6/1 від 13 грудня 2018 року, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та              ОСОБА_4 з 2016 року по день складення акту, фактично постійно проживали у квартирі АДРЕСА_2 .
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 18 березня 2018 року у справі №757/31144/18-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, яке набрало законної сили, встановлено, що неповнолітні діти сторін проживають з позивачем. 
З указаного рішення також вбачається, що 09 серпня 2018 року від представника відповідача надійшло клопотання, в якому зазначено, що відповідач не заперечує проти заявлених вимог позивача. Також вказано, що відповідач належним чином виконує свої батьківські обов`язки щодо виховання та утримання дітей та не уникав від обов`язку їх утримання. Просить розглядати справу у спрощеному провадженні.
Частиною 4 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Зважаючи на викладене, станом на день звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про стягнення аліментів, діти сторін ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проживали разом з ОСОБА_2 , що ОСОБА_1 не заперечувалося у суді першої інстанції під час розгляду справи №757/31144/18-ц.
Окрім того, у постанові Київського апеляційного суду від 10 липня 2019 року у справі №757/31144/18-ц зазначено, що звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , зокрема, посилався на те, що молодша донька ОСОБА_4 проживає разом з ним. Проте, вказаний довід скаржника колегія суддів відхилила як необґрунтований, оскільки, посилаючись на вказані обставини, відповідач всупереч положенням частини третьої статті 12 ЦПК, статті 81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні статей 77-80 ЦПК України, які б підтверджували, що донька ОСОБА_4 мешкає з ним (акти обстеження умов проживання, відповідне рішення органу опіки та піклування, рішення суду про визначення місця проживання ОСОБА_4 з відповідачем тощо). Натомість, позивачка подала відзив на апеляційну скаргу, де заперечує факт проживання ОСОБА_4 з відповідачем і вказує, що обидві доньки мешкають з нею, на підтвердження чого до відзиву додала акти обстеження за 2018 та 2019 роки.
З указаного вбачається, що станом на 2018 та 2019 роки діти сторін проживали з ОСОБА_2 .
Із наданих ОСОБА_1 доказів вбачається та не заперечується ОСОБА_2 , що донька сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає з позивачем з квітня 2019 року. 
При цьому, така зміна місця проживання дитини відбулася не за спільною згодою сторін, а за ініціативою ОСОБА_1 , рішенням суду з якого, вже стягуються аліменти на утримання ОСОБА_4 , що підтверджується численними зверненнями ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та правоохоронних органів.
Зважаючи на те, що з 2018 року сторони проживають окремо, до квітня 2019 року ОСОБА_4 проживала з матір`ю ОСОБА_2 та сестрою ОСОБА_3 , під час вирішення справи про стягнення аліментів ОСОБА_1 не заперечував щодо проживання дітей, зокрема, ОСОБА_4 , з матір`ю та спір щодо визначення місця проживання дитини був відсутній,  обставина, що з квітня 2019 року донька сторін ОСОБА_4 , за ініціативою позивача без згоди відповідача почала проживати з позивачем, не може свідчити про те, що така зміна місця проживання дитини матиме постійний характер. 
Відповідні дії, вчинені в умовах правового конфлікту щодо визначення місця проживання дитини та всупереч думки іншого з батьків, не можуть давати переваг в тому числі в контексті сплати (звільнення від сплати) аліментів, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.
Таким чином, місцевий суд, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані у справі докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для припинення стягнення аліментів з              ОСОБА_1 на утримання дітей та стягнення з ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 аліментів у розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Аргументи скаржника, що відповідач зі старшою донькою з початку війни перебуває за межами України та має намір залишитися у Німеччині для постійного проживання, оскільки наразі старша донька ОСОБА_3 відвідує школу з метою подальшого отримання освіти у Німеччині, а відповідач влаштувалась на роботу та повертатися до України не бажає, не заслуговують на увагу суду, оскільки не підтверджені жодними доказами, а тому є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися рішення суду. 
Також, щодо доводів позивача про те, що аліменти наразі відповідачем на дитину не витрачаються, суд першої інстанцій вірно зауважив, що такі кошти зазвичай, проте не обов`язково, мають йти на поточні витрати на утримання дитини, однак також можуть накопичуватися та бути витрачені на дитину в будь-який час. 
Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обґрунтування  позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, що узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.
Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.
При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не встановлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 вересня 2022 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий                                                                                      В.В. Гуль

Судді                                                                                                  Ю.О. Матвієнко 

                                                                                                            Я.С. Мельник