Справа № 299/3874/22

П О С Т А Н О В А
Іменем України

24 жовтня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
суддів: Мацунича М.В. і Фазикош Г.В.,
з участю секретаря Чичкало М.А.,                                                        розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду від 24 березня 2023 року (у складі судді Левка Т.Ю.) і на додаткове рішення Виноградівського районного суду від 19 квітня 2023 року (у складі судді Левка Т.Ю.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування Виноградівської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом у серпні 2022 р. 
Просив:
-зобов`язати відповідача не чинити перешкоди позивачу у вільному спілкуванні, вихованні та побаченні зі своєю донькою ОСОБА_3 та повідомляти його про місце проживання доньки ОСОБА_4 , про стан здоров`я ОСОБА_3 із наданням медичних документів; 
-встановити наступні способи участі позивача у вихованні своєї доньки ОСОБА_3 : - встановлення систематичних зустрічей кожен другий вікенд (вихідні) місяця з п`ятниці 17:00 до неділі 18:00; - надання можливості спільного відпочинку тривалість 10 днів 1 раз на кожні 6 місяців; - можливість щоденного спілкування із використанням відео зв`язку тривалістю 30 хв.
-судові витрати покласти на відповідача.
На обґрунтування позовних вимог указав, що 14.09.2018 р. між сторонами було зареєстровано шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася спільна донька сторін – ОСОБА_3 . 
Позивач був змушений виїхати на заробітки до Чехії із метою влаштування умов для проживання своєї сім`ї. 
Постійно підтримував зв`язок, періодично приїжджав в Україну для спілкування із дружиною і донькою.
У листопаді 2021 р. відповідач із донькою переїхали до Чехії.
Починаючи з грудня 2021 р. позивач більше доньки не бачив. Відповідач без будь-яких пояснень забрала доньку та поїхала в Україну. Позивач декілька разів приїжджав в Україну та шукав відповідача, але марно.
Позивач не погоджується із тим, що відповідач позбавила його можливості брати участь у вихованні доньки, тому і звертається до суду з цим позовом із метою встановлення режиму побачень із донькою, оскільки вважає, що спілкування із батьком відповідає її інтересам. 
Позивач не заперечує, щоб донька проживала з відповідачем там, де для неї це зручно, однак бажає і має право про це знати. 
Крім того, для позивача важливо знати інформацію про здоров`я його доньки. Позивач уживав всі можливі заходи для того, щоб бачитися із донькою: подавав до поліції заяву про викрадення дитини в Україні, також звертався до поліції в Чеській Республіці, вів переговори з відповідачем. Він постійно бере участь в утриманні доньки та надсилає відповідачеві грошові кошти. 
Шлюб між позивачем і відповідачем уже розірвано і відповідач продовжує не давати позивачу бачитися із дитиною. 
Розлучення батьків жодним чином не повинно негативно впливати на психоемоційний розвиток дитини, адже дитина не винна в тому, що в батьків не склалися стосунки. Дитина не може бути предметом шантажу між батьками (відповідач шантажує позивача, не дозволяючи спілкування із донькою). Не допустимим є нав`язування матір`ю негативного ставлення до батька доньці, оскільки це значно шкодить дитині та може стати причиною віктимної/девіантної поведінки в майбутньому.
Рішенням Виноградівського районного суду від 24 березня 2023 р. позов задоволено повністю: зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у вільному спілкуванні, вихованні та побаченні зі своєю донькою ОСОБА_3 та повідомляти ОСОБА_2 про місце проживання доньки ОСОБА_3 та про стан здоров`я ОСОБА_3 із наданням медичних документів.
Встановлено наступні способи участі ОСОБА_2 у вихованні своєї доньки ОСОБА_3 : - шляхом встановлення систематичних зустрічей кожен другий вікенд (вихідні) місяця з п`ятниці 17:00 год. до неділі 18:00 год.; - надання можливості спільного відпочинку тривалістю десять днів один раз на кожні шість місяців; - надання можливості щоденного спілкування із використанням відео зв`язку тривалістю 30 хв.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, а саме: 992,40 грн. судового збору за звернення до суду з даним позовом і 338,14 грн. судового збору за видачу в електронному вигляді технічного запису судових засідань і копій протоколів судових засідань.
Суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_2 як батько малолітньої дитини ОСОБА_3 , який проживає окремо від дитини, має право на особисте спілкування із нею, а відповідач ОСОБА_1 - мати малолітньої дитини не має права перешкоджати батьку спілкуватися із дитиною і брати участь у її вихованні, оскільки таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Також позивач має право отримувати від відповідача інформацію про місце проживання і здоров`я його доньки.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Із матеріалів справи вбачається, що позивач сплатив 992,40 грн. судового збору за звернення до суду з цим позовом і 338,14 грн. судового збору за видачу в електронному вигляді технічного запису судових засідань і копій протоколів судових засідань, а відтак, із урахуванням цього у зв`язку із задоволенням позовних вимог, понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню із відповідача.
У березні 2023 р. ОСОБА_2 подав заяву про ухвалення додаткового рішення у якій просив винести додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 23 182,40 грн. судових витрат на свою користь.
На обґрунтування заяви вказав, що 23.03.2023 р. Виноградівським районним судом було розглянуто справу за його позовом. Позивач у своєму позові та у відповіді на відзив зазначав орієнтовні розмірі своїх судових витрат, тому наразі виникла необхідність подати суду докази понесених судових витрат і клопотати перед судом ухвалити додаткове рішення.
Додатковим рішенням Виноградівського районного суду від 19 квітня 2023 р. заяву ОСОБА_2 про ухвалення задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 22 190 грн. У задоволенні вимоги про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат по сплаті 992,40 грн. судового збору відмовлено.
Суд виходив із того, що понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу доведено останнім належними та допустимим доказами, а в задоволенні заявленої вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору в сумі 992,40 грн. відмовлено, оскільки сума судового збору стягнута з відповідача рішенням, ухваленим по справі 24.03.2023 р.
У апеляційній скарзі на рішення Виноградівського районного суду від 24 березня 2023 р. ОСОБА_1 просить скасувати таке й ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:
- ОСОБА_2 ще до одруження із відповідачем виїхав на постійне місце проживання за кордон, позивач спричиняв відповідачу тілесні ушкодження, навіть під час вагітності останньої. Також неодноразова вчиняв кримінальні правопорушення щодо відповідача та її рідних, перебуваючи на п`ятому місяці вагітності відповідач пішла від ОСОБА_2 і з того часу вони разом не проживали;
-відповідач утримує та виховує доньку сама, однак суд не надав належної оцінки вказаним фактам;
- ОСОБА_2 продовжує вчиняти домашнє насильство щодо ОСОБА_1 та погрожує подати заяву про втрату закордонного паспорта доньки з метою унеможливлення вільного пересування відповідача з донькою.
У письмовому відзиві на цю апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити відповідачу у задоволенні апеляційної скарги. Доводи заперечення зводяться до необґрунтованості та безпідставності доводів апеляційної скарги і законності рішення суду першої інстанції.
У апеляційній скарзі на додаткове рішення Виноградівського районного суду від 19 квітня 2023 р. ОСОБА_1 просить скасувати таке та ухвалити нове, яким у задоволенні заяви сторони позивача про ухвалення додаткового судового рішення відмовити. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що сторона позивач не довела належними та допустимими доказами розмір судових витрат, понесених під час розгляду справи в суді першої інстанції.
У письмовому відзиві на цю апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити відповідачу у задоволенні апеляційної скарги. Узагальнені заперечення зводяться до необґрунтованості та безпідставності доводів апеляційної скарги та законності рішення суду першої інстанції.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду від 24 березня 2023 р. належить залишити без задоволення, а на додаткове рішення Виноградівського районного суду від 19 квітня 2023 р. – задовольнити частково, з таких підстав.
Ухвалюючи рішення Виноградівського районного суду від 24 березня 2023 р., суд першої інстанції встановив, що 14.09.2018 р. сторони уклали шлюб.
Від даного шлюбу у сторін народилася одна дитина — донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 05.11.2019 р.
Сімейне життя у сторін не склалося і рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21.01.2022 р. за позовом ОСОБА_1 шлюб між сторонами розірвано.
Позивач виїхав на заробітки за кордон до Чеської Республіки, а на цей час проживає у США.
Згідно з наданою до суду довідкою про рух коштів по банківській картці позивача від 01.02.2022 р. позивач бере участь у матеріальному утриманні дитини.
Між сторонами не досягнуто згоди щодо участі батька у спілкуванні та вихованні малолітньої дитини, яка проживає з матір`ю.
28.03.2022 р. позивач звертався до Берегівського районного відділу поліції із заявою про викрадення відповідачем їх спільної дитини.
Сторони перебувають у неприязних відносинах.
Відповідач перешкоджає зустрічам і спілкуванню позивача з донькою.
Відповідач зверталася до відділення № 1 Берегівського РВП ГУ НП в Закарпатській області із заявами про вчинення позивачем відносно неї кримінальних правопорушень.
На виконання ухвал Виноградівського районного суду Закарпатської області відділенням №1 Берегівського РВП ГУ НП в Закарпатській області відкрито два кримінальні провадження за ознаками ч.1 ст. 162 КК України та ст. 126-1 КК України. Разом із тим, матеріали справи не містять даних, що позивач допускає негативну поведінку по відношенню до своєї доньки.
Позивач наголошує, що бажає брати участь у вихованні доньки, а відповідач забороняє йому спілкуватися із дитиною.
Позивач звернувся до Виноградівської міської ради 04.01.2022 р. із заявою про встановлення днів і годин зустрічей з донькою.
25.01.2022 р. служба у справах дітей Виноградівської міської ради надала висновок за № 01-15/34, яким питання доцільності надання дозволу на визначення можливості участі ОСОБА_2 у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_5 залишила на розгляд комісії з питань захисту прав дитини.
27.01.2022 р. відбулося засідання комісії з питань захисту прав дитини, на якому батьки дитини присутні не були. Від імені відповідача з`явилася її представник ОСОБА_6 . Комісія прийняла рішення відмовити ОСОБА_2 у визначенні способу участі у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
22.02.2022 р. виконавчий комітет Виноградівської міської ради Закарпатської області, враховуючи висновок служби у справах дітей від 25.01.2022 р. № 01-15/34 та рішення комісії з питань захисту прав дитини від 27.01.2022 р. прийняв рішення за № 34 , згідно з яким ОСОБА_2 відмовлено у визначенні способу участі у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Разом із цим, із пояснень позивача, наданих ним у судовому засіданні, встановлено, що позивач вказане рішення виконавчого комітету міської ради не отримав і не мав змоги таке оскаржити.
18.03.2022 р. позивач ОСОБА_2 повторно звернувся до служби у справах дітей із заявою про визначення графіку побачень з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Висновком органу опіки та піклування Виноградівської міської ради від 28.11.2022 р. № 02-22/328 констатовано недоцільність встановлення графіку зустрічей ОСОБА_2 із малолітньою донькою.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що стосується оскарження рішення Виноградівського районного суду від 24 березня 2023 р., не заслуговують на увагу з таких мотивів.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 як на підставу своїх порушених прав посилається на те, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. 
Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі – Конвенція про права дитини), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно з частиною третьою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
У статті 7 Конвенції про права дитини передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.
Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» (тут і далі – у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.
Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України (тут і далі – СК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Частиною другою статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Відповідно до частин першої–третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Згідно з частинами першою, другою статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.
Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.
Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства).
Згідно з частиною другою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізував Європейський Суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.
У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ від 07 серпня 1996 року у справі «Йогансен проти Норвегії»).
У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13) йдеться про визначення інтересів дитини, їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й передусім повинні бути визначені інтереси дитини, а вже тільки потім – права її батьків.
Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.
У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 189/68/20 (провадження № 61-16244св21), від 08 лютого 2023 року у справі № 334/1202/20 (провадження № 61-7951св22), від 15 серпня 2023 року у справі № 759/4170/20 (провадження № 61-3420св23).
Отже, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.
Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Згідно з частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частинами першою статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Правова позиція відповідача як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції зводиться виключно до неприязних стосунків між батьками дитини, однак відповідач не довела належними та допустимими доказами, що участь батька у вихованні дитини та спілкуванні із нею може хоч якимось чином нашкодити дитині.
Апеляційні твердження відповідача, наприклад, що відповідач пішла від позивача ще на п`ятому місяці вагітності і з тих пір батько не бачився із дитиною, спростовується матеріалами справи, зокрема, фотокартками (т.1 а.с.156, 157, т.2 а.с.110, 111,112). Також відповідач у апеляційній скарзі стверджувала, що самостійно утримує доньку, однак із виписки по руху коштів по картці, наданої позивачем до своєї позовної заяви (т.1 а.с.8-18), видно, що позивач перераховував регулярно відповідачеві грошові кошти.
Отже, доводи апеляційної скарги стосуються виключно неприязних відносин колишнього подружжя, жодного доводу, який би стосувався інтересів спільної доньки сторін, апеляційна скарга не містить.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визначений спосіб участі батька у вихованні та безперешкодному спілкуванні із донькою за встановленим графіком і вважає, що суд першої інстанції врахував інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, а також закріплений у положеннях міжнародних норм і норм законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування із дитиною та участь у її вихованні, поведінку батька та його активне бажання брати участь у вихованні та спілкуванні зі своєю донькою.
Позбавлення батька можливості спілкуватися із дитиною і брати участь у її вихованні за відсутності обставин, які б давали підстави для висновку, що таке спілкування перешкоджає нормальному розвитку дитини, є порушенням гарантованого законом права батька на рівне з матір`ю дитини право на спілкування та участь у її вихованні. Батьки мають налагодити співпрацю з метою забезпечення належного контакту між кожним із них з дитиною, встановлення можливості спілкування та спільного проведення часу, керуючись передусім найкращими інтересами дитини.
Наведені ОСОБА_1 у апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони спростовуються встановленими у справі обставинами та не доводять порушення або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а колегія суддів не встановила фундаментальних порушень, допущених судом при розгляді спору в даній справі.
На думку судової колегії, судове рішення, що переглядається, є достатньо мотивованим.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Виноградівського районного суду від 19 квітня 2023 р. належить задовольнити частково, із таких підстав.
Ухвалюючи додаткове рішення від 19 квітня 2023 р., судом першої інстанції було встановлено, що позивач ОСОБА_2 при розгляді цієї цивільної справи, поніс витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 22 190 грн., що стверджується Актом приймання - передачі виконаних робіт від 27.03.2023 р., рахунками-фактурами № 35 від 19.04.2022, № 65 від 08.07.2022, № 188 від 02.12.2022 , № 201 від 21.12.2022 , № 21 від 16.02.2022, випискою від 21 грудня 2022, випискою за 2 грудня 2022, випискою за 12.06.2022, випискою 12.07.2022, випискою за 16.02.2022, витягом зі звіту від 20.02.2023, витягом зі звіту від 21 грудня 2022, витягом зі звіту від 27.03.2023, витягом зі звіту за грудень 2022 рахунок 141 витягом зі звіту по рахунку 35, рахунком 141 від 30.09.2022, випискою від 06.10.2022, Додатком до договору про надання правничої допомоги від 20.02.2022 Б/н, суд дійшов висновку, що заява представника позивача ОСОБА_7 про ухвалення додаткового рішення підлягає частковому задоволенню і з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 22 190 грн.
Колегія суддів не може повністю погодитися із такими висновками суду першої інстанції із таких мотивів.
Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 520/8662/19 зазначено, що сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.
Тобто, саме заінтересована сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) зазначено, що докази про розмір судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, мають бути подані у межах строків, передбачених частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).
Подібні висновки викладені Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: - складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); - часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); - обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; - ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
При цьому, згідно з вимогами ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Встановлюючи розмір витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме – витрат на професійну правничу допомогу, оцінюючи обґрунтованість заяви сторони позивач разом із поданими доказами, співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, колегія суддів вважає, що заявлена представником позивача сума потребує перегляду.
Так, колегія суддів визнає необґрунтованою і неспівмірною заявлену до стягнення суму витрат на професійну правову допомогу з реальним обсягом такої допомоги.
Зокрема, таку: підготовка додаткових пояснень по справі 27-30.01.2023 вартістю 2700, підготовка та подання заяви про тимчасове вилучення відео звернення ОСОБА_1 по справі 13.02.2023 вартістю 750 грн., представництво інтересів у Закарпатському апеляційному суді 16.02.2023 вартістю 1350 (узагалі не зрозуміло чому і на яких підставах така витрата включена в звіт), клопотання відео по справі 30.08.2022 вартістю 500 грн., подання доказів по справі 30.09.2022 вартістю 1100 грн., подання клопотання по справі повторне відео конференція на наступне судове засіданні 30.09.2022 вартістю 500 грн., подання клопотання – повторне про відео та спосіб повідомлення ОСОБА_1 28.09.2022 вартістю 700 грн., підготовка та подання відповіді на відзив 01.12.2022 вартістю 2700 грн.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат апеляційний суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 3,5 та 9 статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Такі висновки щодо застосування статей 126, 129 ГПК України викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.
Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).
Верховний Суд зазначає, що критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.
Адвокат управі подавати стільки клопотань, заяв і пояснень, скільки йому потрібно, у тому обсязі в якому він вважає за потрібне та оцінити цю роботу так, як він вважає необхідним, однак це не є свідченням того, що справа є складною, а адвокатом виконаний величезний і трудомісткий обсяг роботи. 
Тим паче, включення до звіту про виконану роботу в суді першої інстанції, представництво інтересів у Закарпатському апеляційному суді датовану 16.02.2023 р. у сумі 1350 грн. підтверджує, в тому числі, необґрунтованість заявлених судових витрат.
Тому, оцінивши звіт, наданий стороною до суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що обґрунтованим розміром витрат на професійну правничу допомогу буда сума 9190 грн.
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення Виноградівського районного суду від 24 березня 2023 р. ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду без змін.
       За результатами розгляду апеляційної скарги на додаткове рішення Виноградівського районного суду від 19 квітня 2023 р. і відповідно до ст. 376 ч.1, п.п.1, 4 ЦПК України оскаржене додаткове рішення належить змінити.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, п.п.1,2 ч.1 ст. 374, ст. 375, п.п.1, 4 ч.1 ст. 376 ст.ст. 381 - 384, 389 ЦПК України,-
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду від 24 березня 2023 року залишити без задоволення. 2.Рішення Виноградівського районного суду від 24 березня 2023 року залишити без змін.                                                                         3.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Виноградівського районного суду від 19 квітня 2023 року задовольнити частково.                                                                                 4.Додаткове рішення Виноградівського районного суду від 19 квітня 2023 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення у такій редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9190 (дев`ять тисяч сто дев`яносто) гривень».                                                 5.Решту додаткового рішення Виноградівського районного суду від 19 квітня 2023 року залишити без змін.                                                 6.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                                                         7.Повне судове рішення складено 10 листопада 2023 р.
Судді: