ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року 
м. Київ

справа № П/811/117/17
касаційне провадження № К/9901/53283/18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бившевої Л.І.,
суддів: Ханової  Р.Ф.,  Хохуляка В.В., 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Олександрійської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Кіровоградській області на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08.12.2017 (суддя - Кармазина Т.М.) та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.05.2018 (головуючий суддя - Баранник Н.П., судді - Малиш Н.І, Щербак А.А.) у справі за позовом Приватного підприємства "Віктор і К" до Олександрійської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Кіровоградській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
УСТАНОВИВ:
Приватне підприємство "Віктор і К" (далі -  Підприємство, позивач, платник) звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області (далі - Управління, відповідач, контролюючий орган), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 16.01.2017  №0000151200, №0000131400, №0000141400, №0000161400.
Обґрунтовуючи вимоги, позивач послався на те, що суми витрат та податкового кредиту були сформовані ним по реальним правочинам, що пов`язані із його господарською діяльністю, у тому числі з ФГ "Сан", ПВП "Квадро", СФГ "Еліта", ТОВ "Сатурн-Агроком", ТОВ "Мідастрейдінг", ТОВ "Лаярд", ТОВ "Бєлтранс", ПП "Грант-Трейд", ТОВ "Укрмаслотрейд", ТОВ "Скайстар Плюс", ТОВ "Глобус-Плюс", ТОВ ВТК "Ера", ТОВ "Сартана-М", ТОВ "Абсолют Транс", ТОВ "Транс-Сервіс - 1", ТОВ "Експрес-Т", ТОВ "Градієнт 2", а висновки податкового органу, викладені в акті перевірки ґрунтуються лише на припущеннях, не підтверджуються об`єктивними даними і не можуть слугувати підставою для висновків про нереальність господарських операцій між позивачем та вказаними контрагентами, відтак? оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.
Кіровоградський окружний адміністративний суд постановою від 08.12.2017, залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.05.2018, позов задовольнив частково. Визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення Управління від 16.01.2017 №0000151200, №0000161400, №0000141400 в частині зменшення розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 687791,00 грн, №0000131400 в частині збільшення суми грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 2872329,06 грн, в тому числі за податковими зобов`язаннями у сумі 2842777,06 грн, за штрафними фінансовими санкціями у розмірі  29552,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Задовольняючи позовні вимоги у визначеній судами частині, суди попередніх інстанцій виходили з того, що Товариством правомірно включено до складу витрат та податкового кредиту  суми за  господарськими операціями із ФГ "Сан", ПВП "Квадро", СФГ "Еліта", ТОВ "Сатурн-Агроком", ТОВ "Мідастрейдінг", ТОВ "Лаярд", ТОВ "Бєлтранс", ПП "Грант-Трейд", ТОВ "Укрмаслотрейд", ТОВ "Скайстар Плюс", ТОВ "Глобус-Плюс", ТОВ ВТК "Ера", ТОВ "Сартана-М", ТОВ "Абсолют Транс", ТОВ "Транс-Сервіс - 1", ТОВ "Експрес-Т", оскільки такі операції підтверджені належними первинними документами, відбулися реальні зміни майнового стану платника податків, господарські операції спричинили зміни в структурі активів і зобов`язань платника податків, сприяли отриманню доходу, відтак зазначені податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню у визначеній судом частині. 
Відмовляючи в іншій частині позовних вимог суди виходили з того, що позивачем визнано порушення по взаємовідносинах з ТОВ "Градієнт 2" щодо безнадійної кредиторської заборгованості за 2015 рік, на загальну суму 592533,00 грн (в тому числі податок на додану вартість у розмірі 98755,50 грн, податок на прибуток в сумі 106655,94 грн).
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції в частині, в якій задоволені позовні вимоги, відповідач подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 
У доводах касаційної скарги відповідач цитує норми матеріального та процесуального права, стверджує, що судами залишено поза увагою не підтвердження господарських операцій між позивачем та вказаними вище контрагентами з підстав відсутності деяких первинних документів в підтвердження таких господарських операцій, наявності недоліків у первинних документах, невідповідності номенклатури придбаного товару, непідтвердження походження товару по ланцюгу постачання, наявності негативної інформації відносно контрагентів позивача, відсутності у контрагентів позивача необхідної кількості трудових ресурсів, основних засобів, матеріальних ресурсів.
В касаційній скарзі не вказано, в чому саме полягає неправильне застосування судами норм матеріального права, контролюючий орган фактично викладає обставини, якими він керувався під час прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
Позивач у відзиві на касаційну скаргу, посилаючись на законність і обґрунтованість судових рішень, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу відповідача залишити без задоволення.   
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 01.08.2018 відкрив провадження за касаційною скаргою відповідача та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 12.12.2023 визнав за можливе проведення попереднього розгляду справи і призначив попередній розгляд справи на 13.12.2023.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи відповідача та дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Судами попередніх інстанцій установлено, що контролюючим органом проведено планову виїзну перевірку Підприємства з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 30.06.2016, за результатами якої складено акт від 10.05.2017 №23/11-26-14-00/20651018 (далі - акт перевірки), яким встановлено порушення позивачем вимог:
підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України (далі - ПК України, у редакції від 24.10.2013), підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України (у редакції від 28.12.2014), в результаті чого занижено податок на прибуток всього в сумі 2949433,00 грн, у тому числі за 2015 рік в сумі 2890329,00 грн, за півріччя 2016 року в сумі 59104,00 грн;
                  пунктів 44.1, 44.6 статті 44, пунктів 198.1, 198.2, 198.3 статті 198, пунктів 201.8, 201.10, 201.15 статті 201, пункту 202.1 статті 202, пункту 152 підрозділу 2 Розділу ХХ ПК України, в результаті чого: занижено податок на додану вартість на загальну суму 3285203,00 грн, у ому числі за січень 2015 року в сумі 1849233,00 грн, за лютий 2015 року в сумі 374464,00 грн, за червень 2015 року в сумі 6190,00 грн, за липень 2015 року в сумі 981155,00 грн, за серпень 2015 року в сумі 74161,00 грн; зменшено від`ємне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду (рядок 19 декларації) на загальну суму 786547,00 грн, у тому числі за квітень 2015 року на суму 1067,00 грн, за травень 2015 року на суму 21119,00 грн, за вересень 2015 року на суму 360294,00 грн, за грудень 2015 року на суму 98756,00 грн, за лютий 2016 року на суму 265194,00 грн, за травень 2016 року на суму 23667,00 грн, за червень 2016 року на суму 16450,00 грн;
пункту 41 підрозділу 2 розділу ХХ ПК України, що призвело до завищення сум від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту поточного (податкового) періоду рядок 19 декларації з податку на додану вартість на загальну суму 786547,00 грн.
         На підставі висновків акта перевірки контролюючим органом прийняті податкові повідомлення-рішення від 16.01.2017:
№0000151200, яким платнику збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у сумі 5006460,00 грн, у тому числі за основним платежем у сумі 3285203,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 1721257,00 грн;
№0000131400, яким платнику збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток у сумі 2978985,00 грн, у тому числі за основним платежем у сумі 2949433,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 29552,00 грн;
№0000141400, яким платнику зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 786547,00 грн;
№0000161400, яким платнику зменшено суму податкового зобов`язання для цілей розділу V Податкового кодексу на суму 8043202,00 грн та податкового кредиту з податку на додану вартість на суму 8857044,00 грн.
Фактичною підставою для висновків контролюючого органу про зазначені вище порушення слугували висновки контролюючого органу про безпідставне включення позивачем до складу витрат та податкового кредиту сум за господарськими операціями з вказаними вище контрагентами, які, на думку контролюючого органу, не відбулися з підстав відсутності реального характеру господарських операцій. До таких висновків відповідач дійшов з підстав відсутності деяких первинних документів в підтвердження зазначених господарських операцій, наявності недоліків у первинних документів, наявності негативної інформації відносно контрагентів позивача, відсутності належної кількості трудових ресурсів, основних засобів, матеріальних активів, непідтвердження походження товару по ланцюгу постачання.
Надаючи оцінку правомірності прийняття відповідачем оскаржуваних рішень, Верховний Суд виходить із такого.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює ПК України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до абзаців першого та другого пункту 44.1, пункту 44.2 статті 44 ПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. Для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Положеннями статті 134 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу. Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.
Пунктом 135.1 статті 135 ПК України визначено, що базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.
За правилами пункту 137.1 статті 137 ПК України податок нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною статтею 136 цього Кодексу, від бази оподаткування, визначеної згідно зі статтею 135 цього Кодексу. 
Підпунктом «а» пункту 185.1 статті 185 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування (ПДВ) є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.
Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.
Згідно з абзацами першим та другим пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/ розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів / послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (пункт 201.10 статті 201 ПК України).
Відповідно до пункту 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
За правилами пункту 200.2 статті 200 ПК України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.
Відповідно до пункту 200.4 статті 200 ПК України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу - б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету; в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV (далі - Закон №996-ХІV).
Відповідно до статті 1 цього Закону (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Згідно із частиною першою статті 9 Закону №996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Частиною другою зазначеної статті передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування, та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у власній господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.
Відтак, підтвердженням господарської операції виходячи з визначення Закону №996-ХІV є саме рух матеріальних активів та коштів між контрагентами, а первинна документація є відображенням такої операції.
Будь-який документ, виданий від імені суб`єкта господарювання (платника податків), що не був позбавлений відповідного статусу на час складення цього документа, має силу первинного документа та згідно зі статтею 44 ПК України та статтею 9 Закону №996-ХІV підтверджує дані податкового обліку суб`єкта господарювання та/або його контрагентів у тому разі, якщо цей документ містить, зокрема: достовірні дані про фактично здійснену господарську операцію та відображає її економічну суть; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Водночас, інший платник податків під час використання такого документа у своєму податковому обліку повинен діяти розумно, добросовісно та з належною обачністю, а також сумніву в достовірності даних, внесених до відповідного документа своїм контрагентом, у тому числі стосовно даних щодо можливих дефектів правового статусу такого контрагента, а також щодо підпису та інших засобів ідентифікації представників контрагента, які брали участь у господарській операції.
Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат чи податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не було встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженості дій між ними.
При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про те, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Як було установлено судами попередніх інстанцій і підтверджено матеріалами справи, позивач (покупець, замовник) мав господарські взаємовідносини з продавцями, постачальниками товарів (робіт, послуг), виконавцями: ФГ "Сан" за договором поставки від 22.07.2015 №22071503, предметом якого є постачання соняшника; ТОВ "Лаярд" за договорами-заявками від 25.06.2015 №3575, від 26.06.2015 №3786, від 29.06.2015 №3787, предметом яких є надання транспортних послуг; ТОВ "Укрмаслотрейд" за договором перевезення вантажу від 04.01.2016 №04011609, предметом якого є надання послуг з перевезення вантажу; ТОВ "Мідастрейдінг" за договором поставки від 28.05.2016 №28/05, предметом якого є постачання яєчного порошку; ПВП "Квадро" за договором поставки від 11.02.2015 №11021505, предметом якого є постачання жмиху соняшникового; ТОВ "Бєлтранс" за договором перевезення вантажу від 26.03.2015 №44, предметом якого є надання послуг з перевезення вантажу; СФГ "Еліта" за договором поставки від 02.02.2015 №02021503, предметом якого є постачання насіння соняшника; ТОВ "Сатурн-Агроком" за договором поставки від 20.01.2015 №20011507, предметом якого є постачання соняшника; ПП "Грант-Трейд" за договором про надання послуг по просуванню торгових марок від 01.03.2016 №ТН 303, предметом якого є надання передпродажної підготовки товару під торговими марками, просування торгових марок на ринках збуту, та інші маркетингові послуги; ТОВ "Глобус-Плюс" за договором про перевезення вантажу від 28.07.2015 №3895, предметом якого є надання послуг з перевезення вантажу; ТОВ ВТК "Ера" за договорами  від 11.06.2015 №26/2, від 13.08.2015 №248/05, предметом яких є надання послуг на проведення техогляду, повірку контрольним вагарем і здачу Держстандарту автомобільних вагів; ТОВ "Абсолют Транс" за договорами від 12.01.2015 №3264, від 17.04.2015 №3599,  від 04.05.2015 №3630, предметом яких є надання транспортних послуг; ТОВ "Сартана-М" за договором про надання послуг від 18.08.2015 №140, предметом яких є надання послуг сертифікації.
На підтвердження зазначених господарських взаємовідносин позивачем надано до суду податкові накладні, видаткові накладні, книги відважувань на вантажі, що ввозяться і вивозяться через автомобільні ваги, книги кількісно-якісного обліку олійного насіння, товарно-транспортні накладні, виписки з банку по рахунку, платіжні доручення, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), товарно-транспортні накладні, акти наданих послуг, 
Судовими інстанціями установлено, що надані первинні документи  відповідають вимогам Закону №996-ХІV та у повному обсязі відображають і підтверджують зміст господарських операцій між позивачем та його контрагентами. 
У подальшому придбаний товар використовувався у господарській діяльності Товариства шляхом реалізації кінцевому споживачу, зокрема: придбані у ФГ "Сан", ТОВ "Лаярд", ПВП "Квадро", ТОВ "Бєлтранс", СФГ "Еліта", ТОВ "Сатурн-Агроком", ТОВ "Глобус-Плюс", ТОВ ВТК "Ера", ТОВ "Сартана-М", ТОВ "Абсолют Транс", ТОВ "Укрмаслотрейд", ТОВ "Мідастрейдінг", ПП "Грант-Трейд" насіння соняшника, яєчний порошок, перероблявся у готову продукцію, на підтвердження чого суду надано звіти про виробництво та реалізацію промислової продукції.
Також, перевіряючими в акті перевірки зазначено, що згідно попередніх калькуляцій вартості товару, послуг що було придбано у ФГ "Сан", ТОВ "Лаярд", ПВП "Квадро", СФГ "Еліта", ТОВ "Сатурн-Агроком", ТОВ "Сартана-М", ТОВ "Абсолют Транс", віднесено для виробництва продукції.
Від зазначених контрагентів позивача до суду надійшли відповіді на запити, за змістом яких, контрагенти підтверджують взаємовідносини з позивачем.
Суди попередніх інстанцій, розглядаючи справу дослідили всі первинні документи та докази по кожній господарській операції, яка мала місце в перевіряємому періоді щодо кожного контрагента позивача, та встановили реальність таких операцій.
Колегія суддів не може погодитися з твердженням відповідача про нереальність господарських операцій позивача із зазначеними контрагентами з підстав неналежного відображення таких операцій у податковому обліку контрагентами позивача, оскільки, як зазначалось раніше, платник податків несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Якщо контрагент позивача в подальшому не дотримувався у своїй діяльності законодавчих норм, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо них.
Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на формування витрат та податкового кредиту у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови та має необхідні документальні на підтвердження розміру понесених ним витрат та складу свого податкового кредиту.
Суд не приймає до уваги посилання податкового органу на окремі недоліки в оформленні первинних документів платника податків, відсутність деяких документів, оскільки формальні недоліки в первинних документах повинні оцінюватися в сукупності з іншими обставинами справи. Перевагу необхідно надавати реальності здійснення господарської операції та її економічному змісту. Первинні документи повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються, тощо. При цьому, сама собою наявність, або відсутність окремих документів, а також помилки у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків, у зв`язку з його господарською діяльністю, мали місце.
Приймаючи до уваги встановлення судами використання позивачем у власній господарській діяльності придбаних товарно-матеріальних цінностей (робіт, послуг), руху активів, колегія суддів не приймає посилання скаржника на відсутність доказів використання товару (робіт, послуг) у господарській діяльності та неправомірність формування витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість за наведеними вище господарськими операціями. Зазначені доводи і доводи податкового органу про не підтвердження господарських операцій досліджено судами та надано їм відповідну оцінку. 
Доводам скаржника про відсутність належних трудових ресурсів, основних засобів і матеріальних активів суди надали відповідну правову оцінку, з якою погоджується суд касаційної інстанції. 
Ураховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень у визначені судами частині.
Відповідач доводами касаційної скарги не спростовує висновків судів попередніх інстанцій щодо правомірності відображення у податковому обліку витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість за господарськими операціями з наведеними вище контрагентами. Контролюючий орган касаційною скаргою не обґрунтував і не зазначив, у чому полягає неправильне застосування судами норм матеріального права.
Відповідач у касаційній скарзі фактично просить про переоцінку, додаткову оцінку доказів стосовно реальності здійснення господарських операцій позивача з його контрагентами, що знаходиться поза межами касаційного перегляду встановленими частиною другою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), якою передбачено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.. 
Підсумовуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності до норм матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи. Порушень норм матеріального права, які могли призвести до зміни чи скасування рішення суду не встановлено.
Керуючись статтями 341, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Олександрійської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Кіровоградській області залишити без задоволення.
Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08.12.2017 та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.05.2018 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	Л.І. Бившева Р.Ф. Ханова   В.В. Хохуляк