ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
08 листопада 2023 року
місто Київ
 
справа № 947/17979/20
провадження № 61-5727св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Білоконь О. В., Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.
(суддя-доповідач),
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідачка - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2021 року, постановлене суддею Калашніковою О. І., та постанову Одеського апеляційного суду від 23 березня 2023 року, ухвалену колегією суддів у складі Вадовської Л. М., Сєвєрової Є. С., Цюри Т. В.,
ВСТАНОВИВ:
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивачки
ОСОБА_1 у липні 2020 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , 
у якому просила:
- усунути перешкоди у реалізації права користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом позбавлення ОСОБА_2 права користування цим житловим будинком та виселення з нього;
- зняти ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .
У січні 2021 року позивачка подала заяву про зменшення позовних вимог, у якій просила:
- усунути їй перешкоди у користуванні спірним будинком шляхом виселення відповідачки.
ОСОБА_1 обґрунтовувала пред`явлений позов тим, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зареєстрована з 1998 року. Її син ОСОБА_3 зі своєю сім`єю мешкав у цьому будинку, а після розірвання у 2005 році шлюбу колишня дружина сина ОСОБА_2 відмовилася звільнити будинок та продовжує в ньому проживати.
Позивачка зазначала, що відповідачка не є членом її сім`ї, спільного господарства вони не ведуть, подальше проживання ОСОБА_2 в будинку порушує її право власності на нього.
Стислий виклад позиції відповідачки
ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим та не доведеним належними і допустимими доказами. Зазначала, що вселилася в спірний будинок як член сім`ї сина позивачки та зі згоди усіх осіб, які у ньому проживали та були зареєстровані. Цей будинок є її єдиним місцем проживання, вона утримує будинок, сплачує за комунальні послуги, перешкод позивачці у користуванні будинком не створює. Також звертала увагу на те, що  ОСОБА_1 проживає в іншому належному їй на праві власності житлі.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням від 11 березня 2021 року Київський районний суд м. Одеси задовольнив позов  ОСОБА_1 .
Суд виселив ОСОБА_2 із житлового будинку, житловою площею 12, 60 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Суд першої інстанції встановив, що відповідачка не є і не була членом сім`ї позивачки, сторони спільно ніколи не проживали, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету, не були пов`язані побутом. Право ОСОБА_2 на користування житловим будинком є похідним від прав її колишнього чоловіка - сина власниці будинку. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 припинилася обставина, яка була підставою набуття відповідачкою права користування житловим приміщенням, втім ОСОБА_2 залишилася проживати в будинку, проти чого власниця житла заперечує.
Суд першої інстанції дав оцінку порядку набуття відповідачкою права користування житлом, тривалості користування ним, добросовісності дій сторін, відсутності у відповідачки ризику узагалі позбутися житла та дійшов переконання, що припинення права користування ОСОБА_2 житлом, належним позивачці, відповідає пропорційності в контексті статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), з огляду на те, що сторони ніколи разом не проживали і сьогодні їхнє спільне проживання у спірному будинку, який має одну житлову кімнату, є неможливим.
Суд врахував, що за час тривалого користування спірним будинком відповідачка без згоди власниці здійснила добудову до нього і фактично забезпечила себе житлом, але протягом 15 років не здійснила будь-яких дій щодо отримання правовстановлюючих документів на добудову.
З урахуванням викладеного суд першої інстанції зробив висновок, що інтереси позивачки як власниці житла переважають над інтересами відповідачки, яка не є членом сім`ї позивачки і у якої припинили існувати правові підстави користування чужим майном більше ніж 15 років тому.
Постановою від 23 березня 2023 року Одеський апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2021 року - без змін.
Суд апеляційної інстанції врахував, що ОСОБА_2 була членом сім`ї ОСОБА_3 до 2005 року, надалі стала колишнім членом сім`ї ОСОБА_3 , який не був та не є власником спірного будинку, житловою площею 12, 60 кв. м. Відтак своє право користування нерухомим майном, що належить позивачці, відповідачка має підтверджувати домовленістю між нею та власницею будинку, оформленою договором чи іншим документом.
Також апеляційний суд врахував, що ОСОБА_1 порушення права власності, за захистом якого звернулася до суду не уперше у 2020 році, обґрунтовує відсутністю згоди на подальше проживання відповідачки в будинку, неможливістю користування та розпорядження будинком через проживання в ньому ОСОБА_2 . Остання не довела правомірність користування будинком ОСОБА_1 , яка не надає їй згоди на подальше проживання в ньому.
Суд апеляційної інстанції зауважив, що для захисту права власності ОСОБА_4 на спірне нерухоме майно не має правового значення те, чи має позивачка у власності інше нерухоме майно, чи проживала вона раніше у належному їй на праві власності будинку тощо. Власниця житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб у будь-який час та на власний розсуд, а так само і розпоряджатися належною їй власністю у будь-який час та на власний розсуд. Натомість ОСОБА_1 є власницею житлового будинку з 1998 року, її право власності обмежене з 2005 року. Протягом 18 років власниця нерухомого майна не може користуватися та розпоряджатися своїм майном, оскільки ОСОБА_2 , після припинення сімейних стосунків з сином позивачки, не маючи згоди власниці житла на подальше користування ним, продовжує проживати у будинку і не має наміру звільняти його й надалі.
Апеляційний суд зауважив, що відповідачка не надала до суду доказів належності їй на праві власності нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , тому відхилив доводи ОСОБА_2 про те, що вона за власні кошти здійснила прибудову до будинку позивачки, сплачує комунальні послуги, доглядає за будинком тощо. Суд звернув увагу на те, що самочинне будівництво та його наслідки не є предметом спору у цій справі.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
ОСОБА_2 19 квітня 2023 року із використанням засобів поштового зв`язку направила до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 березня 2023 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
ОСОБА_2 , наполягаючи на тому, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень визначила те, що:
- суд першої інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18, щодо можливості долучення доказів до справи судом апеляційної інстанції;
- суд першої інстанції допустив зміну позивачем підстав та предмета позову на стадії розгляду справи по суті; не врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19), відповідно до яких предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої позивач просить ухвалити судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається;
- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19, щодо повноважень зі збільшення або зменшення розміру вимог позову;
- суди першої та апеляційної інстанцій під час ухвалення оскаржуваних рішень не взяли до уваги заяву ОСОБА_2 про застосування позовної давності, яка оголошена усно у дебатах (правова позиція Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16);
- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), відповідно до яких при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін;
- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 350/1166/19 (провадження № 61-19874св21), щодо права особи на мирне володіння своїм майном;
- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі № 329/398/18 (провадження № 61-6362св19), щодо застосування статті 156 Житлового кодексу України (далі - ЖК України);
- суди першої та апеляційної інстанцій не врахували обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу від позивачки до Верховного Суду не надійшов.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою від 08 травня 2023 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_2 .
Ухвалою від 10 травня 2023 року Верховний Суд зупинив виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду від 23 березня 2023 року.
Ухвалою від 19 жовтня 2023 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 04 серпня 1998 року є власницею житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається в цілому з одного кам`яного будинку, житловою площею 12, 60 кв. м, надвірних споруд: літ. «Б» сарай, літ. «В» вбиральня, № 1, 2 огородження, І мостіння, на земельній ділянці, площею 504, 00 кв. м.
Позивачка зареєстрована в спірному будинку з 10 листопада 1999 року.
Відповідачка ОСОБА_2 з 1993 року до 18 січня 2005 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , сином позивачки.
Відповідачка зареєстрована в спірному будинку з 09 липня 2004 року.
Згідно з технічним паспортом на житловий будинок АДРЕСА_2 , станом на лютий 2021 року, цей будинок має загальну площу 145, 90 кв. м, в тому числі житлову - 75, 00 кв. м, і складається з 4-х житлових кімнат, коридору, двох кухонь, веранди, комори, 2-х санвузлів, а також із господарських споруд: гаража, сараю, літної кухні, вбиральні, навісу, колодязя, мостіння, огорожі.
Право, застосоване судом
Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 41 Конституції України).
Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).
Ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (стаття 9 ЖК України).
Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.
За приписами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Приписами статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року 
у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Верховний Суд наголошує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, задовольнив позов ОСОБА_1 , виселив ОСОБА_2 зі спірного житлового будинку з тих підстав, що після розірвання шлюбу з сином позивачки ОСОБА_3 припинилася обставина, яка була підставою набуття відповідачкою права користування житловим приміщенням. Позивачка як власниця будинку заперечує проти подальшого проживання відповідачки в спірному будинку. Інтереси ОСОБА_1 як власника житла переважають інтереси ОСОБА_2 , яка не є членом сім`ї власника і у якої припинили існувати правові підстави користування чужим майном більш ніж 15 років тому.
У касаційній скарзі заявниця наголошує на тому, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), у постановах Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі № 329/398/18 (провадження № 61-6362св19) та від 14 вересня 2022 року у справі № 350/1166/19 (провадження № 61-19874св21).
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року 
у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зробила висновки, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам лише факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та вимог, що ставляться до житлових приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також потрібно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідача як колишнього члена сім`ї на користування будинком. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі і, зокрема є пропорційним до поставленої законної мети.
У згаданій справі Велика Палата Верховного Суду врахувала вимоги позивачки про визнання припиненим права користування спірним будинком на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у контексті статті 8 Конвенції. Вважала, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, відповідач має постійне зареєстроване місце проживання за іншою адресою, спірний житловий будинок має дві житлові кімнати, в одній з яких проживає син сторін, якому на час перегляду справи у касаційному порядку виповнилося 13 років, позивачка з дитиною змушена проживати у батьків, оскільки окрім спірного житлового будинку іншого житла не має, однак змушена забезпечити належні житлові умови не лише для себе, а й для малолітнього сина, який проживає разом із нею. Встановивши, що права позивачки порушені у контексті статті 8 Конвенції, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що порушено і її права як власниці житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Тож у цій справі Велика Палата Верховного Суду виснувала, що інтереси позивачки як власниці житла та користувача цим житлом переважають інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном та який, за доводами позивачки, забезпечений іншим житловим приміщенням, що ним не спростовано.
У постановах Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі № 329/398/18 (провадження № 61-6362св19) та від 14 вересня 2022 року у справі № 350/1166/19 (провадження № 61-19874св21) зроблено висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна потреба для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.
У справі № 329/398/18 (провадження № 61-6362св19) суди встановили, що відповідачка зареєстрована та проживає у спірному житловому будинку з 1962 року як член сім`ї попереднього власника - свого чоловіка. Після смерті чоловіка вона відмовилася від своєї частки у спірному майні на користь позивачки - своєї дочки. Іншого житла відповідачка не має, є особою похилого віку (має повних 75 років) та особою з інвалідністю першої групи. Верховний Суд у цій справі виснував, що, вирішуючи спір, суди, належно встановивши дійсні обставини справи, дійшли обґрунтованого та справедливого висновку про відмову у задоволенні позову з урахуванням того, що реєстрацію місця проживання відповідачки проведено згідно із вимогами чинного законодавства, вона продовжує проживати у спірному житловому будинку та іншого постійного житла не має, а тому задоволення вимог позивача призведе до порушення розумного балансу інтересів сторін та прав відповідачки.
У справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки, викладені у наведених заявницею у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, щодо необхідності дослідження судами питання пропорційності втручання у право на житло відповідачки як колишнього члена сім`ї сина позивачки, яка є власницею будинку.
У такому висновку Верховний Суд керувався тим, що статтею 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
У пункті 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, передбачених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України», заява № 17365/14, зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Визначення «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, а й також стосувався якості такого закону. Зокрема, приписи закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8 Конвенції, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатися як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року 
у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).
Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою (рішення від 16 липня 2009 року у справі 
Zehentner v. Austria, заява № 20082/02). Концепція «житла» має найважливіше значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 року у справі Connors v. the United Kingdom, заява № 66746/01). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була б визначена незалежним судом у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі Stankova v. Slovakia, заява № 7205/02; рішення від 15 січня 2009 року у справі Cosic v. Croatia, заява № 28261/06; рішення від 22 жовтня 2009 року у справі Paulic v. Croatia, заява № 3572/06). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення від 05 січня 2000 року 
у справі Beyeler v. Italy, заява № 33202/96).
Відтак, враховуючи те, що у справі, рішення у якій переглядаються, позов стосується виселення відповідачки, яка розірвала шлюб із сином позивачки та не є членом сім`ї власниці житла, суди першої та апеляційної інстанцій повинні були дати оцінку підставам для подальшого проживання ОСОБА_2 та врахувати, що, навіть якщо право на зайняття житлового приміщення, яке існувало на час вселення, нині вже припинилося у зв`язку зокрема з розірванням шлюбу з сином власника спірного будинку, особа вправі мати можливість, щоб таке її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Тобто при розгляді питання про виселення ОСОБА_2 зі спірного будинку суди мали надати оцінку як формальним підставам, передбаченим статтею 406 ЦК України, так і врахувати те, що лише факт припинення сімейних відносин не може бути безумовною підставою для позбавлення права користування займаним приміщенням; такий спір має вирішуватися з врахуванням балансу інтересів обох сторін.
Як зауважили Велика Палата Верховного Суду та Верховний Суд, у постановах, на які посилається відповідачка в касаційній скарзі, питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися, зокрема, з урахуванням обставин щодо наявності чи відсутності іншого житла, а також із дослідженням питання дотримання балансу між захистом права власності позивача як власника житла та захистом права відповідача на користування житлом.
Суд першої інстанції вважав, що припинення права ОСОБА_2 на користування житлом, належним позивачці, відповідає пропорційності в розумінні статті 8 Конвенції з огляду на те, що сторони ніколи разом не проживали і наразі їхнє спільне проживання у спірному будинку, який має одну житлову кімнату, є неможливим. Також суд першої інстанції врахував, що за час тривалого користування спірним будинком відповідачка без згоди власниці здійснила добудову до цього будинку і фактично забезпечила себе житлом, але протягом 15 років не здійснила будь-яких дій щодо отримання правовстановлюючих документів на таку добудову. З огляду на викладене суд першої інстанції виснував, що інтереси позивачки як власниці житла переважають інтереси відповідачки, яка не є членом її сім`ї і у якої припинили існувати правові підстави користування чужим майном більш ніж 15 років тому.
Суд апеляційної інстанції врахував лише принцип непорушності права власності, передбачений статтею 1 Протоколу першого до Конвенції, та оцінив виключно пропорційність втручання у право власності позивачки на будинок. Апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 є власницею житлового будинку 
з 1998 року, її право власності є обмеженим з 2005 року, протягом 18 років власниця нерухомого майна не може користуватися та розпоряджатися ним через безпідставне проживання в ньому ОСОБА_2 .
Проте апеляційний суд не надав оцінки виселенню відповідачки на предмет його пропорційності у розумінні статті 8 Конвенції, що суперечить приписам міжнародного права, практиці ЄСПЛ та Верховного Суду.
У справі, що переглядається, відповідачка в судах усіх інстанцій наполягала на тому, що вона, на відміну від позивачки, іншим житлом не забезпечена.
Згідно з матеріалами справи позивачці ОСОБА_1 на праві власності, окрім спірного будинку, належить також квартира АДРЕСА_3 .
Колишній чоловік відповідачки ОСОБА_3 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта станом на 16 вересня 2020 року за ОСОБА_2 не було зареєстроване прав на будь-яке нерухоме майно.
Позивачка у судах усіх інстанцій обставину відсутності у відповідачки іншого нерухомого майна (житла), окрім використовуваного нею спірного будинку, не спростовувала, відзив на касаційну скаргу не подавала.
Цю обставину суди належно не врахували та не надали їй оцінки під час вирішення питання щодо пропорційності виселення ОСОБА_2 з єдиного житла, в якому вона проживає з липня 2004 року, з урахуванням приписів статті 8 Конвенції та практики ЄСПЛ, згідно з якою втрата житла є крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
Також Верховний Суд акцентує увагу на такому.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд першої інстанції встановив, що  ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 04 серпня 1998 року є власницею спірного будинку, житловою площею 12, 60 кв. м.
Згідно з технічним паспортом на житловий будинок спірний будинок станом на лютий 2021 року має загальну площу 145, 90 кв. м, зокрема й житлову - 75, 00 кв. м.
Тобто на час розгляду судами справи будинок, житловою площею 12, 60 кв. м, з якого просять виселити відповідачку, існує лише юридично, проте фактично такого будинку вже не існує, що підтверджується матеріалами справи та не заперечувалося позивачкою.
ОСОБА_2 в судах першої та апеляційної інстанцій наполягала на тому, що саме вона за власні кошти здійснила перебудову спірного будинку, сплачує за комунальні послуги, доглядає за будинком, в кімнаті, житловою площею 12, 60 кв. м, не проживає.
В оцінці цих доводів суд першої інстанції зазначив, що відповідачка фактично забезпечила себе житлом, проте не отримала правовстановлюючих документів на добудову, а суд апеляційної інстанції керувався тим, що самочинне будівництво та його наслідки не є предметом спору у цій справі.
У справі, що переглядається, суди не врахували, що вправі вирішувати питання про користування самочинно зведеним житлом, не вирішуючи питання про право власності на нього, не з`ясували, хто саме здійснив добудову та за чий кошт так істотно змінено технічні характеристики спірного будинку, оскільки в разі встановлення, що ці дії вчинила відповідачка, то її виселення зі спірного будинку, якого на цей час фактично не існує, буде суперечити принципам цивільного судочинства, зокрема щодо справедливого розгляду справи.
У такому висновку Верховний Суд керується тим, що у разі ухвалення рішення про виселення ОСОБА_2 , вона буде виселена не лише зі спірного будинку, який існує тільки в юридичному сенсі, тобто з будинку, житловою площею 12, 60 кв. м, а з усього будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , тобто будинку, який фактично зараз існує, загальною площею 145, 90 кв. м, житловою площею 75, 00 кв. м, оскільки прибудови не узаконені та право власності на них за будь-якою особою не зареєстроване.
Оскільки суди не дослідили питання щодо виселення відповідачки на предмет його пропорційності у розумінні приписів статті 8 Конвенції, тобто не встановили усіх обставин, які б створили передумови для справедливого вирішення справи по суті, тому передчасними є висновки судів за наслідками вирішення спору по суті.
Вимогами процесуального закону визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, які суд враховував під час вирішення спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й справедливе рішення у справі неможливо.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Без з`ясування всіх фактичних обставин справи висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про задоволення позову ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 не можна вважати обґрунтованим та таким, що відповідає завданню цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ, що є підставою для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій зробили надміру формальні та передчасні висновки щодо суті позовних вимог, оскільки не дослідили обставини, які мають вирішальне значення для розв`язання цього спору. Зазначені недоліки не можуть бути усунуті під час касаційного перегляду, оскільки суд касаційної інстанції не наділений правом встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази з огляду на приписи статті 400 ЦПК України.
З огляду на те, що Верховний Суд не має процесуальної можливості ухвалити нове рішення щодо суті вирішення спору, існують підстави для направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Направляючи справу на новий розгляд саме до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд врахував, що апеляційний суд в цілому не оцінював виселення відповідачки на предмет його пропорційності у контексті приписів статті 8 Конвенції. Направлення справи на новий розгляд саме до суду апеляційної інстанції (який повинен був усунути усі недоліки розгляду справи в суді першої інстанції), а не до суду першої інстанції відповідатиме принципам справедливості та процесуальної економії з огляду на тривалість перебування цієї справи на вирішенні у судах, а також того, що суд апеляційної інстанції також є судом факту та наділений повноваженнями встановлювати обставини справи і досліджувати докази.
Під час нового розгляду апеляційний суд повинен врахувати викладене, належно дослідити усі зібрані у справі докази, дати їм та аргументам сторін відповідну правову оцінку й ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і згідно з вимогами закону.
Оцінка доводів касаційної скарги щодо позовної давності
Водночас Верховний Суд відхиляє доводи заявниці про те, що суди першої та апеляційної інстанцій під час ухвалення оскаржуваних рішень не врахували її заяву про застосування правил позовної давності, яка оголошена усно у дебатах, та висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16.
У цій постанові Верховний Суд України зазначив, що відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. За змістом загальних приписів заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. Закон не встановив вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам процесуального законодавства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновки про те, що з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним, навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. Тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж усього часу тривання відповідного правопорушення.
Також у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 22/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що зайняття нежитлового приміщення фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) потрібно розглядати як таке, що не позбавляє власника його права володіння майном, не створює перешкоди у розпорядженні цим майном, а створює лише перешкоди в користуванні володільцем своїм майном. У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник нежитлового приміщення вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, тобто негаторний позов. Ба більше, за наявного підходу до фізичного зайняття майна як до триваючого порушення, на вимоги про припинення якого не поширюється позовна давність, тому негаторний позов можна пред`явити протягом усього часу тривання порушення прав законного володільця.
Відтак, оскільки позов ОСОБА_1 за своєю правовою природою є негаторним та може бути пред`явлений протягом усього часу тривання відповідного правопорушення, доводи касаційної скарги про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій усної заяви про застосування наслідків пропуску позовної давності є безпідставними.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі, щодо порушення судами норм процесуального права
У касаційній скарзі заявниця посилається на те, що після закриття підготовчого провадження суд першої інстанції прийняв заяву про зменшення позовних вимог, яка фактично є заявою про одночасну зміну підстав та предмета позову.
На переконання відповідачки, суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) та у постанові Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19.
Так, у постанові від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Проте не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.
Відповідно до пункту 2 частини другої, частини третьої статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
При поданні зазначених заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.
Також у пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
У позовній заяві, поданій у липні 2020 року, ОСОБА_1 предметом позову визначила усунення перешкод у реалізації права користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом позбавлення ОСОБА_2 права користування житловим будинком та виселення з цього будинку; а також зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання у спірному житловому будинку.
Підставами позову ОСОБА_1 визначила те, що з моменту розірвання шлюбу з її сином ОСОБА_3 відповідачка неправомірно проживає у спірному будинку, оскільки не є членом її сім`ї; вона як власник будинку не надавала згоду на постійне проживання в ньому ОСОБА_2 .
Ухвалою від 16 липня 2020 року Київський районний суд м. Одеси відкрив загальне позовне провадження у справі та призначив підготовче судове засідання, а ухвалою від 09 листопада 2020 року закрив підготовче провадження у справі та призначив її до судового розгляду по суті.
29 січня 2021 року ОСОБА_1 подала заяву про зменшення позовних вимог, у якій предметом позову визначила лише вимогу про усунення перешкод у користуванні спірним будинком шляхом виселення відповідачки.
Отже, підстави позову залишилися незмінними. Фактично у цій заяві позивачка навела посилання на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 
(провадження № 14-64цс20), що не може вважатися зміною підстав позову.
Відповідно доводи касаційної скарги про одночасну зміну предмета та підстав позову не підтвердилися.
Щодо доводів касаційної скарги про порушення строків подання заяви про зменшення позовних вимог, то Верховний Суд врахував, що ця заява подана після закриття підготовчого провадження. Натомість позивач має право збільшити або зменшити розмір позовних вимог, змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання.
У статті 222 ЦПК України визначено, що головуючий з`ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин у підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи. Суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.
У судовому засіданні від 29 січня 2021 року представник позивачки просив поновити процесуальний строк на подання заяви про зменшення позовних вимог й суд першої інстанції прийняв уточнені позовні вимоги.
Втім суд першої інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі та у якій Верховний Суд виснував, що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог потрібно розуміти, відповідно, збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не можна розуміти заявлення ще однієї чи кількох вимог додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви.
У справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували наведені висновки, залишили поза увагою, що позивач може зменшити лише розмір вимог майнового характеру. Натомість у цій справі ОСОБА_1 звернулася з позовом немайнового характеру. Подавши заяву про зменшення позовних вимог, у якій фактично виключено вимоги про позбавлення ОСОБА_2 права користування житловим будинком та про зняття її з реєстрації місця проживання у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , позивачка фактично відмовилася від цих вимог.
За правилом пункту 1 частини другої статті 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.
Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, яку може бути оскаржено (частини друга, третя статті 255 ЦПК України).
Відтак суд першої інстанції мав вирішити питання про прийняття відмови від позову в частині вимог, роз`яснити позивачці наслідки подання такої заяви та постановити ухвалу про закриття провадження в частині позовних вимог про позбавлення відповідачки права користування житловим будинком та про зняттяїї з реєстрації місця проживання. Суд апеляційної інстанції не виправив недоліки, допущені судом першої інстанції.
Також у касаційній скарзі заявниця посилається на те, що позивачка подала до суду апеляційної інстанції нові докази та не клопотала про поновлення строку на подання таких доказів. Крім того, частина цих доказів мають дату після ухвалення судом першої інстанції рішення, чого не врахував апеляційний суд.
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно з матеріалами справи 12 травня 2022 року позивачка подала до суду апеляційної інстанції ілюстративну фототаблицю квартири 
АДРЕСА_3 на підтвердження неможливості проживання в цій квартирі. Зазначена фототаблиця датована 14 листопада 2021 року, тобто після ухвалення судом першої інстанції рішення від 11 березня 2021 року.
09 березня 2023 року позивачка подала до апеляційного суду копії матеріалів звернень до поліції за період з 24 липня до 16 серпня 2022 року на підтвердження чинення відповідачкою перешкод у користуванні належним їй на праві власності будинком.
Отже, ці докази також датовані часом після завершення розгляду справи судом першої інстанції.
У касаційній скарзі відповідачка посилається на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18.
У наведеній заявницею постанові Верховний Суд виснував, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент ухвалення рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, передусім судів.
Також у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19 
(провадження № 61-16692св19) Верховний Суд звернув увагу на те, що про прийняття та дослідження нових доказів, як і про відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Водночас суд апеляційної інстанції, хоч і не посилався на нові докази в оскаржуваній постанові, проте не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі, а також не вирішив питання про прийняття нових доказів чи відмову у їх прийнятті з урахуванням меж розгляду справи для суду цієї інстанції, визначених статтею 367 ЦПК України, та з огляду на те, що всі нові докази, які були подані до апеляційного суду, отримані позивачкою після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення.
Під час нового розгляду суд має в установленому порядку вирішити питання про відмову від частини позовних вимоги та розглянути клопотання про долучення доказів з постановленням обґрунтованих і мотивованих судових рішень.
Щодо поновлення виконання оскаржуваних судових рішень
За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Ухвалою від 10 травня 2023 року Верховний Суд зупинив виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду від 23 березня 2023 року.
Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційну скаргу  ОСОБА_2 потрібно частково задовольнити, постанову Одеського апеляційного суду від 23 березня 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Відповідно не існує підстав для поновлення виконання оскаржуваних судових рішень, оскільки відповідно до частини другої статті 419 ЦПК України з моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
Щодо клопотання про зупинення провадження у справі
ОСОБА_2 25 жовтня 2023 року із використанням засобів поштового зв`язку та системи «Електронний суд» направила до Верховного Суду клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 947/20044/23 за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Одеська міська рада, ОСОБА_2 , про встановлення факту належності ОСОБА_1 правовстановлюючого документа, договору дарування спірного житлового будинку, площею 12, 60 кв. м, від 04 серпня 1998 року, за яким обдарованою є ОСОБА_1 , а не ОСОБА_1 .
Згідно із пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
За правилом частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Наведені правила визначають межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
Зазначені ОСОБА_2 у клопотанні доводи про те, що в разі відмови ОСОБА_1 у задоволенні заяви про встановлення факту належності їй правовстановлюючого документа (справа № 947/20044/23) позивачці у цій справі про виселення не належатиме право вимоги у спірних правовідносинах, не є предметом касаційного розгляду за поданою касаційною скаргою.
Вирішення іншої справи не унеможливлює розгляд касаційної скарги, оскільки Верховний Суд надає оцінку доводам касаційної скарги в межах досліджених та зібраних доказів судами першої та апеляційної інстанцій, а також в межах встановлених фактичних обставин справи. Тож наведені заявницею підстави зупинення касаційного провадження у справі не є такими, що дають суду касаційної інстанції підстави для зупинення провадження у справі.
Натомість, враховуючи те, що за результатами касаційного перегляду Верховний Суд скасував постанову апеляційного суду та направив справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, ОСОБА_2 не позбавлена можливості заявити відповідне клопотання в апеляційному суді.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Підсумовуючи, Верховний Суд встановив, що суд першої інстанції не врахував правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19, щодо повноважень зі збільшення або зменшення розміру вимог позову немайнового характеру.
Суд апеляційної інстанції не усунув зазначені порушення, допущені судом першої інстанції, а також не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18, щодо можливості долучення доказів до справи судом апеляційної інстанції.
Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) та у постановах Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі № 329/398/18 (провадження № 61-6362св19), від 14 вересня 2022 року у справі № 350/1166/19 (провадження № 61-19874св21), щодо обов`язку суду оцінювати виселення відповідача на предмет його пропорційності у розумінні приписів статті 8 Конвенції.
У справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій не з`ясували усі обставини справи, не надали оцінки доказам, поданим учасниками справи, та їхнім доводам, формально підійшли до вирішення спору та зробили передчасні висновки про задоволення позову.
Оскільки недоліки, допущені судами першої та апеляційної інстанцій, не можуть бути усунуті під час касаційного перегляду справи, Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення у справі, а також, враховуючи принцип процесуальної економії, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду справи суду належить урахувати зазначене у цій постанові суду касаційної інстанції, об`єктивно дослідити докази у сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам на обґрунтування своїх вимог та заперечень як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.
Під час нового розгляду суд має в установленому порядку вирішити питання про відмову від частини позовних вимоги та розглянути клопотання про долучення доказів з ухваленням обґрунтованих і мотивованих судових рішень.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.
За правилом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
За правилами частин четвертої та п`ятої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана постанова апеляційного суду скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Розподіл судових витрат
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України зазначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням приписів цієї норми підстав для розподілу судових витрат немає.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання  ОСОБА_2 про зупинення провадження 
у справі відмовити.
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
Постанову Одеського апеляційного суду від 23 березня 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               О. В. Ступак

Судді                                                                                                           О. В. Білоконь

І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний