КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                                Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/10527/2023
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
          м. Київ                                                                                              Справа № 755/5942/20
 
30 листопада  2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                       - Борисової О.В.    
                                 - Левенця Б.Б.
при секретарі           - Смолко А.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Продан Ірини  Олександрівни на рішення  Голосіївського районного суду м. Києвавід 20 квітня 2023 року, ухвалене  під  головуванням  судді Шевченко Т.М., у цивільній  справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним  позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання  договорів  недійсними,-
 
в с т а н о в и в:
 
У  квітні 2020 року позивач    ОСОБА_2   звернувся до суду з позовом до   ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.
Позовні вимоги обґрунтовував  тим, що 04 лютого 2016 року ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_4 235 000,00 доларів США, які зобов?язувався повернути не пізніше 15 листопада 2018 року. На підтвердження факту отримання грошей  ОСОБА_5 ом  ОСОБА_6 ом  ОСОБА_7  видано  ОСОБА_8 у ОСОБА_9 власноруч написану розписку. Відповідачі  перебувають у зареєстрованому шлюбі та грошові кошти отримувались у позику в інтересах  сім?ї, що підтверджується текстом розписки.
Зазначав, що у 2019 році позикодавець ОСОБА_4 звертався до Самарського  районного суду м. Дніпропетровськаз позовом до   ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, який на підставі обіцянок позичальника  ОСОБА_1  про повернення боргу позивачем залишено без розгляду. Проте,  позичальник     ОСОБА_10 борг не повернув позикодавцю ОСОБА_4 , а останній 16 квітня 2020 року за договором відступлення передав, йому,     ОСОБА_11 у, право вимоги за договором позики.
Посилаючись на неналежне  виконання   відповідачами своїх зобов`язань за договором позики, внаслідок чого утворилась заборгованість, позивач   ОСОБА_2 , як новий кредитор, просив суд стягнути з   ОСОБА_1 солідарно з   ОСОБА_3 ою  на його користь суму боргу за договором позики у розмірі  235 000,00  доларів США.
Відповідач  ОСОБА_1 позов не визнав та у січні 2021 року звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що він коштів від  ОСОБА_4 не отримував та ніколи з ним не був знайомий. Розписку, на яку посилається  позивач   ОСОБА_2 та на підставі  якої 16 квітня 2020 року  було вчинено договір  відступлення права вимоги,  була написана ним не у лютому 2016 року, а у травні 2019 року, і не на підтвердження  отримання коштів у борг, а внаслідок  введення  його в оману   знайомим  ОСОБА_12 , який  пообіцяв сприяння  йому  у вирішенні  майнових проблем, що  виникли через розлучення з дружиною  ОСОБА_3 .
Стверджував, що  він мав умисел на вчинення  саме  фіктивного  правочину, без створення  правових  наслідків  які  в ньому  зафіксовані. Звернув увагу, що він є суб`єктом декларування і зобов`язаний відповідно до Закону здійснювати декларування зміни свого майнового стану та декларувати свої боргові зобов`язання, проте, в його декларації жодним чином немає відображення цієї суми, яку він нібито отримав у борг.
До того ж, друга сторона правочину, так званий первинний кредитор  ОСОБА_4 ,у телефоннійрозмові з ним 23 квітня 2020 року визнав, що з ним,   ОСОБА_13 єм ОСОБА_14 ,не знайомий та останній  немає перед ним боргів.Крім того, вважав, що     ОСОБА_4   не мав в наявності таких грошових  коштів у розмірі 235 000 доларів США, оскільки   має незначні доходи.
Зазначав, що боргова  розписка сама по собі не є договором позики та не може бути підставою для задоволення позовних вимог без доведенняфактичних обставин існування боргових зобов`язань. Позичальникмає право оспорюватидоговір  позики на тій  підставі, що  грошові  кошти або речі насправді не булиодержані ним відпозикодавця або були одержані у меншійкількості, ніж  встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України), що і мало місце у випадку видачі  боргової  розписки  ним на ім`я  ОСОБА_4 .
Крім того, ще одним фактом, який підтверджує фіктивність договору позики, є ухвала Самарського районного суду м. Дніпра про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу в розмірі 235 000,00 доларів США у зв`язку з примиренням сторін. В той же час, він,  ОСОБА_1 , жодного разу не брав участі у судовихзасіданнях  у вказаній  справі.
Зазначав, що ОСОБА_4   і  ОСОБА_2 , з подачі спільного знайомого ОСОБА_12 , вирішили скористатись його довірою та шляхом шахрайських дій заволодіти його майном, у зв?язку з цим він звернувся до правоохоронних органів із заявою про внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 190 КК України. На підставі  його заяви у Дніпровському УП ГУ НП у місті Києві  було  зареєстровано ЄО-28774 від 07.05.2020 року, яке внесено до ЄРДР за № 12020100040003090. Наразі  ведуться  слідчі  дії. 
Позивач за зустрічним позовом  ОСОБА_1 вважав, що договір позики, на підтвердження  існування якого надається боргова розписка має всі ознаки фіктивності. А вчинений договір відступлення на підставі фіктивного договору позикине відповідає нормам закону, 
З огляду на вище викладені обставини, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір позики між   ОСОБА_1 та    ОСОБА_4 на підтвердження якого була видана боргова  розписка  від 04 лютого 2016 року внаслідок  його  фіктивності; визнати  недійсним  договір  відступлення права вимоги  від 16 квітня 2020 року укладений  між  ОСОБА_2   та ОСОБА_4 за розпискою  від 04лютого 2016 року.
Протокольною ухвалою  Голосіївського районного суду м. Києвавід 16 лютого 2021 року зустрічний  позов ОСОБА_1 прийнято до спільного  розгляду з первісним  (а.с. 168-169 том 1).
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києвавід 20 квітня 2023 року первісний  позов   ОСОБА_2 до    ОСОБА_1 ,    ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено  частково.
Стягнуто з   ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровоград, реєстраційний номер облікової  картки  платника  податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь   ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової  картки  платника  податків НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики у розмірі 235 000 (двісті  тридцять  п?ять тисяч) доларів США та 10 510 (десять тисячп?ятсот десять) гривень судового збору.
У задоволенні  зустрічного позову   ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та    ОСОБА_2 про визнання  договорів  недійсними - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Продан Ірина Олександрівна   подала апеляційну скаргу,  в якій просить скасувати рішення   Голосіївського районного суду м. Києва  від 20 квітня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісного  позову ОСОБА_2 до   ОСОБА_1 ,    ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - відмовити, а зустрічний позов    ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та    ОСОБА_2 про визнання  договорів  недійсними задовольнити.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що  судом першої інстанції неповно  встановлені  обставини, які  мають  значення для справи, допущено порушення норм процесуального права, та неправильно застосовані норми матеріального права,  що  призвело до неправильного вирішення спору.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які посилався відповідач в обгрунтування  заперечень проти позову, з яких вбачається, що розписка від 04 лютого 2016 року, що є підставою позову ОСОБА_2 , є безгрошовою, оскільки не підтверджує факту передачі ним відповідачу ОСОБА_1 грошових коштів, котрі в ній зазначені, а відповідачем отримання коштів від ОСОБА_4 та в силу положень ст.1046, 640 ЦК України є договором неукладеним, а тому позовні вимоги про стягнення боргу не грунтуються на законі та не підлягають до задоволення.
Судом першої інстанції при вирішенні спору не врахована судова практика, яка вказує на те, що боргова розписка, яка не містить  посилання на момент передання  грошових  коштів, а умови  надання та повернення  коштів є суперечливими, не може  свідчити про укладання договору позики.  До такого висновку  дійшов  Верховний Суд у постанові  від 04 березня 2020 року по справі № 632/2209/16, вказаний  висновок  кореспондується з правовими  позиціями Верховного Суду у постанові  від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та Верховного Суду у постановах від 04.03.20 у справі №632/2209/16-ц , від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.
Посилаючись на те, що зміст   розписки   ОСОБА_15 не відображає  дійсну волю відповідача    ОСОБА_16 останній вважає, що відносини  між сторонами по розписці про отримання  грошових  коштів (договору позики) є фіктивним  правочином, оскільки, жодною зі сторін не було вчинено фактичних  дій та волі  сторін договору, спрямованих на реальне  виконання  укладеного  правочину, тобто, без наміру  створити  правові  наслідки на момент його  вчинення, а розписка  була написана ОСОБА_1 з метою полегшення  вирішення спору, що  виник  між ним та його  колишньою дружиною з приводу розірвання  шлюбу та розподілу  спільного  сумісного майна, що  підтверджується  написанням   розписки у травні 2019 року, а не у лютому 2016 року. Ту обставину, що у  розписці від  імені ОСОБА_5 , датованій 04 лютого 2016 року, записи виконано неу  вказану в документі датупідтверджує  висновок   експертів за результатами проведення  судової  технічної  експертизи   документів   від 09.06.2022 № 21354/21-34/14493-14503/22-34.
Щодо недійсності договору про відступлення права вимоги від 16 квітня 2020 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_1 зазначає, що коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України у цьому  разі   заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Відступлення права вимоги  якого не існує на момент укладення  відповідного договору в будь-якого суб`єкта не створює  жодних  правових  наслідків. А відтак, фіктивний  правочин не породжує  жодних  наслідків, що  свідчить про наявність  підстав для визнання договору про відступлення права вимоги  від 16 квітня 2020 року, укладеного  між  ОСОБА_4 та ОСОБА_2 недійсним.
Крім того, відповідно до п. 3.1 вищевказаного  договору про відступлення права вимоги право вимоги за цим договором вважається  відступленим в повному  обсязі з моменту підписання  цього договору, його  нотаріального  посвідчення, а також  виконання  первісним кредитором п. 2.2.3 цього договору.
Звернув увагу, що пункт  2.2.3  договорувзагалі відсутній, а договір  нотаріально не посвідчений.
Просив також врахувати, що представником  позивача   при пред?явленні зустрічного позову одночасно подано  клопотання про витребування  доказів - інформації про доходи ОСОБА_4 , однак, судом першої  інстанції  дане  клопотання  взагалі не було  розглянуто.
Оскільки, суд першоїінстанції не розглянув  клопотання   представника ОСОБА_1 , про витребування  доказів, існує  необхідність у повторному зверненні з даним  клопотанням.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач  ОСОБА_2   просить залишити апеляційну скаргу відповідача   ОСОБА_1    без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Зазначає, що відповідач за первісним  позовом ОСОБА_1 у поданому  зустрічному  позові  зазначив, що  він  дійсно писав боргову  розписку, але не у лютому 2016 року, а у травні 2019 року; розписка написана не на підтвердження   отримання грошей у борг, а унаслідок  введення   його в оману  його  знайомим ОСОБА_17 , який пообіцяв йому  сприяння у вирішенні  його   майнових проблем, що   виникли через розлучення з дружиною.
Однак, стверджуючи про оману з боку ОСОБА_17 , відповідач не намагався  навіть  викликати та допитати  таку особу в якості   свідка в судовому засіданні.
Крім того, відповідач фактично засвідчив факт шахрайства відносно дружини та поділу майна, що потребує відповідної правової кваліфікації за статтями КК України.
Дані  обставини  відповідним чином характеризують  відповідача та свідчать про вигадування   версій та осіб, щоб не сплачувати борг.
Звернув увагу, що за клопотанням відповідача в справі   була проведена експертиза, яка встановила все необхідне.
Також до матеріалів справи долучена копія заяви ОСОБА_1 у справі № 206/2777/19, де предметом позову була та ж сама розписка, яка зараз є предметом позову у справі, яка переглядається, де ОСОБА_1 визнавав написання розписки, але відмовлявся виконувати зобов`язання через неотримання прибутку, що вказує на суперечливу поведінку відповідача.
Крім того, в Голосіївському районному суді м. Києва  слухається справа № 752/8625/21, в якій      ОСОБА_10   наполягає, що  саме  він в той період платив такі  кошти за нерухоме   майно та просить визнати за ним право власності.
У визначений ухвалою апеляційного суду строк, відповідач за первісним позовом  ОСОБА_3 та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_4   не скористались процесуальним правом подання відзиву на апеляційну   скаргу відповідача (позивача зу зустрічним позовом)  ОСОБА_1 .
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції - частина 3 статті 360 ЦПК України.
У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції  відповідач (позивач зу зустрічним позовом) ОСОБА_1 та його представник  адвокат Продан Ірина Олександрівна повністю підтримали  доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Позивач  ОСОБА_2 , відповідач за первісним позовом  ОСОБА_3 та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_4 в судове засідання не з?явились. Про день та час слухання  справи судом апеляційної інстанції  повідомлялись  у встановленому законом порядку.
19 вересня 2023 року від позивача    ОСОБА_18 а на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання, в якому останній просив суд розглядати справу без його участі, підтримав доводи відзиву на апеляційну скаргу (а.с. 5, 6 том 3).
Відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України учасник  справи  має право заявити  клопотання про розгляд  справи за його  відсутності. 
За наявності такого клопотання суд не вправі відкладати розгляд справи у зв?язку із неявкою цієї особи до суду.  
Відповідно до вимог статті 128, 211, 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим закінчення розгляду справи у відсутності позивача ОСОБА_2 та відповідача за первісним позовом  ОСОБА_3 , відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_4 .
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення відповідача та його представника, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна   скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до розписки від 04 лютого 2016 року   ОСОБА_1 отримав у борг від  ОСОБА_4 235 000,00 доларів США та зобов`язувався  повернути зазначену суму до 15 листопада 2018 року,  що підтверджено копією даної розписки, яка міститься в матеріалах справи(а.с. 3 том 1).
Згідно зі змісту розписки, мовою  оригіналу документу: «     ОСОБА_19  даю цю  розписку ОСОБА_4 , в тому, що я, ОСОБА_1   отримав від   ОСОБА_4 у борг гроші у сумі 235 000 доларів США в інтересах  сім?ї, а також для спільного  відпочинку, придбання квартир, побутової  техніки і проведення ремонту в придбаних квартирах. Позика є безвідсотковою. Зобов?язуюсь  повернути  позику  в строк до 15.11.2018 року за місцем   проживання: АДРЕСА_2 ».
Матеріалами справи підтверджується, що у травні 2019 року  ОСОБА_4 звернувся до Самарського  районного суду м. Дніпропетровськаз позовом до   ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики(справа № 206/2777/19) - а.с. 58, 59 том 1.
Ухвалою від  23 серпня 2019 року Самарського районного суду м. Дніпропетровська позов  ОСОБА_4 до  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики залишено без розгляду.  Постановляючи   ухвалу від  23 серпня 2019 року, суд першої інстанції виходив із того, що у підготовчому судовому засіданні від позивача  ОСОБА_4   надійшла  заява, в якій  він просив суд залишити  його  позов без розгляду у зв`язку з примиренням  сторін.  Відповідач   ОСОБА_1 не заперечував  проти   залишення позову без розгляду.
До матеріалів справи долучена копія заяви  ОСОБА_1 , подана до Самарського районного суду м. Дніпропетровська в рамках розгляду справи № 206/2777/19, в якій останнім зазначено, що факти, викладені у позовній заяві відповідають дійсності, але проти позову він заперечує з підстав зазначених у статті 607 ЦК України (зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає) - а.с. 196 том 1.
16 квітня 2020 року між ОСОБА_4   та ОСОБА_2 у простій письмовій формі укладено договір про відступлення права вимоги за розпискою від 04 лютого 2016 року, за умовами якого первісний кредитор ОСОБА_4 відступив, а новий кредитор ОСОБА_2 набує прав первісного кредитора, належних первісному кредитору згідно з розпискою від 04 лютого 2016 року, укладеним між первісним кредитором ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , за якою первісний кредитор позичив боржнику ОСОБА_1 235 000 доларів США зі строком повернення 15.11.2018 року ( а.с. 4 том 1).
Право вимоги за основним договором відступається в повному  обсязі та на умовах, які  існують на момент відступлення права вимоги (пункт 1.2.); новий кредитор одержує право (замістьпервісного кредитора) вимагативід боржника  належного  виконання  всіх  зобов`язань за основним договором(пунтк 1.3.), в день укладення  цього договору первісний кредитор зобов?язаний  передати новому кредитору/документи, що засвідчують  відступлені права, а саме: оригінал  розписки (пункт 2.2.2); за передане право вимоги до боржника за основним договором новий кредитор сплачує  первісному кредитору суму в розмірі 50 % отриманої  від  боржника на виконання   зобовязань за розпискоюсуми (пунтк 3.2.).
На підставі наданих учасниками справи та досліджених судом доказів встановлено, що станом на час складення розписки від 04 лютого 2016 року відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого Дніпровським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві ( а.с. 5 том 1).
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 жовтян 2020 року  (справа № 752/10653/19)  шлюб між ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), зареєстрований 09.10.2011 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним центром розвитку сім?ї, за актовим записом №3612,  розірвано (а.с. 54-56 том 1).
Відповідач    ОСОБА_3 позов   ОСОБА_2    про стягнення боргу за договором позики не визнала. В обґрунтування  заперечень   зазначала, що фактичні  шлюбні  стосунки  з  ОСОБА_1 припинено  з березня   2019 року. Вона не знайома  ані з ОСОБА_4 , ані з ОСОБА_2 , згоди на отримання у позику  її  колишнім  чоловіком  грошових  коштів, в тому числі  письмову  згоду  щодо  цінного майна, не надавала. Про  укладення   ОСОБА_1 договору позики не знала. Також  відсутні  докази того, що  правочин  був  укладений в інтересах  сім?ї і кошти  використовувались   пожружжям в інтересах  їх  сім?ї. У травні 2019 року та у серпні 2019 року вона звернулась із заявами до правоохороних органів за ознаками  складу злочину, передбаченого частиною 3 статті 358 КК України, щодо можиливого факту підроблення розписки про отримання  ОСОБА_1 від громадянана   ОСОБА_4 грошових коштів у сумі 235 000,00 доларів США (а.с. 39-79 том 1).
Відповідач  ОСОБА_1   в  обґрунтування заперечень проти позову    ОСОБА_2   про стягнення боргу за договором позики і такі доводи містяться у зустрічному позові   ОСОБА_1 , зазначав, що він дійсно писав боргову розписку, але не у лютому 2016 року, а у травні 2019 року; розписка написана не на підтвердження отримання грошей у борг, а внаслідок введення його в оману його знайомим ОСОБА_12 , який пообіцяв йому сприяння у вирішенні його майнових проблем, що виникли через розлучення з дружиною.
У травні 2020 року відповідач  ОСОБА_1 звернувся із заявою до Дніпровського управління поліції ГУ НП у місті Києві  про внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 190 КК України, із зазначенням обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, про те, що невстановлена особа, яка відома йому як ОСОБА_4 , вчинила відносно нього шахрайські дій, які виразились у поданні до суду  позовної   заяви щодо стягнення з нього неіснуючого  боргу, та вжиття заходів зазначеного позову (а.с. 126 том 1).
В рамках розгляду цивільної справи на підставі ухвали  Голосіївського районного суду м. Києва  від 08 червня 2021 року судом   призначено  судово-технічну  експертизу, проведення  якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, на вирішенняякої постановлено наступні  питання: чи  виготовлено  рукописний текст у той час, яким  датований документ -розписка  від 04.02.2016 року? У  який  період часу був  виконаний  рукописний текст у документі - розписці  від 04.02.2016 року ОСОБА_1 на ім?я ОСОБА_4 .?( а.с. 209-210 том 1).
Із висновку експертів № 21354/21-34/14493?14503/22-34 від 09 червня 2022 року, складеного за наслідками проведення судово-технічної експертизи, вбачається, що записи в розписцівід  імені ОСОБА_1 датованій 04.02.2016 року, виконані кульковою ручкою (ручками) спорядженою пастою (пастами) синьо-фіолетового  кольору. В розписці  від  імені ОСОБА_1 , датованій 04.02.2016 року, відсутні  ознаки штучного зістарювання документа. У розписці  від  імені ОСОБА_1 , датованій 04.02.2016 року, записи виконано у період часу липень 2016 року - вересень 2019 року. У розписці  від  імені ОСОБА_1 , датованій  04.02.2016 року, записи виконано не у вказану в документі дату (а.с.74-88 том 2).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову  ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та про відмову в задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_1    про визнання  договорів  недійсними, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що факт укладення договору позики та отримання ОСОБА_1 у борг від ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 235 000 доларів США підтверджується розпискою, датованою 04 лютого 2016 року, але складеною у інший час (у період часу липень 2016 року - вересень 2019 року). Належних та допустимих  доказів, які б свідчили про безгрошовість договору позики, неотримання  позичальником  суми  позики, відповідачем  ОСОБА_1 в розпорядження суду не надано та матеріали таких доказів не містять.
На підставі  встановлених  обставин, врахувавши  правовий  висновок, викладений у постанові  Великої  Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19),суд першої  інстанціїдійшов висновку про виникнення  між сторонами правовідносин, що  ґрунтуються на договорі  позики, зобов`язання за якими  відповідач  ОСОБА_1 не виконав, тому наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у розмірі 235 000 (двісті тридцять п?ять тисяч) доларів США.
Відмовляючи у задоволенні  первісного позову ОСОБА_2 в частині  вимог до ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив  із того, що  під час судового розгляду справи судом не встановлено та матеріали  справи не містять  належних та допустимих  доказів, що  грошові  кошти, одержані ОСОБА_1 за договором позики, використані у інтересах  сім`ї  колишнього  подружжя ОСОБА_3 .  Вказана  обставина  зазначена і самим ОСОБА_1 у поданому  зустрічном  позові, зокрема, останнім  вказано, що  боргова  розписка  складена з метою вирішення  його  майнових проблем, що  виникли через розлучення з дружиною.
Установивши, що ОСОБА_1 не довів того факту, що  отримані ним як позика  кошти  були  витрачені в інтересах  сім`ї, суд першої інстанції  дійшов  висновку про відсутність  підстав для солідарного  обов`язку ОСОБА_3 з повернення  грошових  коштів за договором позики, укладеним  між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального та процесуального права, з наступних підстав.
Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статті  4 ЦПК України кожна особа має право на захист  свого  цивільного права у разі  його  порушення, невизнанняабо  оспорювання у спосіб, передбачений законом або договором, за умови  належності  особі, яка звертається до суду, прав, свобод або  інтересів, про захист  яких  йдеться. 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власністьдругій  стороні (позичальникові) грошові  кошти або іншіречі, визначені родовими ознаками, а позичальникзобов`язується повернути позикодавцеві  таку ж суму грошових  коштів (суму позики) або  таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або  інших речей, визначених  родовими  ознаками. 
Частиною  першою  статті 1049 ЦК України  встановлено, що за договором позики на позичальникові  лежить  обов`язок   повернути суму позики у строк та в порядку, що  передбачені договором.
Згідно  із  частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження  укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка  позичальника  або  інший документ, який  посвідчує  передання  йому  позикодавцем  визначеної  грошової  суми або  визначеної  кількості речей.
Статтею 202 ЦК України  визначено, що  правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну  або  припинення  цивільних прав та обов`язків. Правочини  можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин  першої та другої  статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин  вважається таким, що  вчинений у письмовій  формі, якщо  його  зміст   зафіксований в одному або  кількох документах, у листах, телеграмах, якими  обмінялися  сторони. Правочин  вважається таким, що  вчинений у письмовій  формі, якщовін  підписаний  його стороною (сторонами). Правочин, який  вчиняє  юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це  її  установчими документами, довіреністю, законом або  іншими актами цивільного   законодавства, та скріплюється  печаткою. 
За своїми  правовими  ознаками договір  позики є реальною, односторонньою, оплатною або  безоплатною  угодою, на підтвердження  якої  може бути надана  розписка  позичальника, яка є доказом не лише  укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової  суми   позичальнику.
Отже, за своєю  суттю  розписка про отримання в борг грошових  коштів є документом, який  боржник  видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його  укладення, так і умови договору, а також  засвідчуючи  отримання  від кредитора певної  грошової   суми  або речей.
Зазначений  правовий  висновок  неодноразово   підтверджено  Верховним Судом України, зокрема, у постановах   від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові   від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.
Фактичні   обставини   справи, встановлені судом на підставі   наданих сторонами та досліджених доказів, свідчать про те, що спір  між сторонами стосується  стягнення  заборгованості за договором позики, укладеним з однією сторони ОСОБА_4 - позикодавець, і з іншої сторони  ОСОБА_1 - позичальник.
На підтвердження факту укладення договору позики та його умов позивачем надана розписка від 04 лютого 2016 року, в якій посвідчується, що ОСОБА_1 отримав  від  ОСОБА_4 235 000,00 доларів США  та зобов`язується повернути позикодавцю зазначену суму до 15 листопада 2018 року.
Як встановлено колегією суддів апеляційного суду і такі висновки узгоджуються із наданою оцінкою судом першої інстанції змісту розписки, що представлена позивачем розписка від 04 лютого 2016 року  в обґрунтування позовних вимог підтверджує існування зобов`язання, яке  виникло   із договору позики.
Із наданих сторонами та досліджених судом доказів вбачається, що позичальник   ОСОБА_1 до настання строку виконання  зобов?язання не оспорював  договір  позики.
Під час судового розгляду справи в суді першої інстанції відповідач (позичальник)  ОСОБА_1 визнав факт складання розписки, проте заперечував щодо обставин отримання від  ОСОБА_4 грошових коштів.
Відповідно до статті  81 ЦПК України  кожна сторона зобов`язана довести ті  обставини, на які вона посилається як на підставу своїх  вимог і заперечень, крім  випадків, встановлених цимКодексом. Докази  подаються сторонами та іншими особами, які  беруть участь у справі. Доказуванню  підлягають  обставини, які  мають  значення для ухвалення  рішення у справі і щодо  яких у сторін та інших   осіб, які   беруть участь у справі, виникає  спір. Доказування не може  ґрунтуватися на припущеннях.
У абзаці 2 частини  першої статті 218 ЦК України визначено, що  заперечення  однією із сторін факту вчинення  правочину або  оспорювання  окремих  його  частин  може  доводитися  письмовими  доказами, засобами  аудіо -, відеозапису та іншими  доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях  свідків.
Аналогічні  положення  містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник  має право оспоритидоговір позики на тій  підставі, що  грошові  кошти  або  речі  насправді не були  одержані ним від  позикодавця  або  були  одержані у меншій  кількості, ніж  встановлено договором.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини  справи, які за законом мають бути підтверджені  певними засобами  доказування, не можуть  підтверджуватись іншими засобами  доказування.
За змістом статті 1051 ЦК України, якщо сторона заперечує  дійсність договору позики (оспорюєйого) на підставах  безгрошовості, то саме вона повинна довести суду ці обставини  належними доказами з дотриманнямвимог цивільного  процесуального  законодавства.
Встановлені  фактичні  обставини  справи  на підставі  наданих сторонами доказів, які  були  досліджені в судовому засіданні, свідчать про те, що на підтвердження умов договору позики, факту отримання  грошових  коштів та зобов`язанняїх повернути, відповідач у справі   ОСОБА_1   склав  розписку,  датовану  04 лютого 2016 року, але складену у інший час (у період часу липень 2016 року - вересень 2019 року).
Наявність таких правовідносин  сторін  підтверджує факт укладення  між   ОСОБА_4 та ОСОБА_1   договору позики та реальність  цього договору, оскільки в силу статті 204 ЦК України  діє  презумпція  правомірності  правочину. Відповідач ОСОБА_1   так  презумпцію не спростував, належних та допустимих  доказів  безгрошовості  позики, інших  доказів (письмовідокази, засобиаудіо -, відеозапису, тощо), які  відповідно до положень статей 218, 1051 ЦК України  можуть підтвердити  ці обставини, відповідачем   ОСОБА_1   під час судового розгляду  справи не надано.
Зазначені  обставини  спростовують доводи апеляційної  скарги  відповідача   ОСОБА_1   про те, що   позивачем не доведено в передбачений законом спосіб  укладення з ним,  ОСОБА_1 , договору позики на суму 235 000,00 доларів США.
Твердження відповідача  ОСОБА_1 про те, що відносини  між сторонами по розписці про отримання  грошових  коштів (договору позики) є фіктивним  правочином, оскільки жодною зі сторін не було вчинено фактичних  дій та волі  сторін договору, спрямованих на реальне   виконання   укладеного   правочину є безпідставним, виходячи з наступного.
У статті 204 ЦК України  передбачено, що  правочин є правомірним, якщо  його  недійсність прямо не встановлена законом або  якщо   він не визнаний судом недійсним.
З урахуванням  принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви  щодо  дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні  тлумачитися судом на користь   його   дійсності, чинності та виконуваності. Вчинений  правочин  вважається  правомірним, тобто таким, що  породжує, змінює  або  припиняє  цивільні права й обов`язки, доки ця  презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі  рішення суду, яке набрало законноїсили. У разі не спростування  презумпції  правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні  безперешкодно  здійснюватися, а обов`язки, що  виникли  внаслідок  укладення договору, підлягають  виконанню.
Згідно зі  статтею 234 ЦК України  фіктивним є правочин, який вчинено без наміру  створення  правових наслідків, які обумовлювалис цим правочином. Фіктивнийправочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним необхідно  встановити  наявність  умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання  правочину було передано майно, такий  правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючизаздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючифіктивний правочин, сторонимають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивнимможе бути визнаний будь-якийправочин, якщовін не має на метівстановлення правових  наслідків.
Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властивадіям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діялалише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідаєзовнішньому її прояву.
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнанняправочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Подібна правова позиція  викладена у постанові Верховного Суду Українивід 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою  погодився  Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідновраховувати, що саме по собі невиконання  правочину сторонами не означає, щоукладено фіктивний  правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнанняправочину  недійсним без застосування будь-якихнаслідків. У разі, якщо на виконанняправочину було передано майно, такийправочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомийнамір невиконання зобов`язань договору; приховуваннясправжніх намірів учасників  правочину.
Аналогічні висновки  викладені у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі № 909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16, від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19.
Згідно із частинами другою та третьою  статті 13 ЦК України при здійсненні  своїх прав особа зобов`язана  утримуватися  від  дій, які могли б порушити права інших  осіб, завдати  шкоди довкіллю  або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій  особі, а також зловживання правом в інших формах.
Суд першої інстанції, з висновком  якого погоджується колегія суддів апеляційного суду, дослідивши наявні у справі докази та давши їм  належну  оцінку, правильно виходив  із того, що зі змісту договору позики, датованого 04 лютого 2016 року, але складеного у інший час (у період часу липень 2016 року - вересень 2019 року) випливає, що він укладений у письмовій  формі, містить  умови  щодо  передачі та повернення  грошових  коштів, підтверджує факт передачі грошей.
Матеріалами справи підтверджується, що у травні 2019 року  ОСОБА_4 звернувся до Самарського  районного суду м. Дніпропетровськаз позовом до   ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позикивід 04 лютого 2016 року(справа № 206/2777/19), який на підставі заяви позивача залишений судом без розгляду (а.с. 58, 59 том 1).
Відповідач     ОСОБА_10 , як сторона договору позики, обравши спосіб захисту своїх прав, під час судового розгляду справи № 206/2777/19  не доводив правову та фактичну підстави своїх заперечень проти позову     ОСОБА_20 а  щодо вчинення фіктивного правочину, а навпаки, визнавав обставини укладення у письмовій формі договору позики та отримання у борг грошових коштів у       ОСОБА_20 , про що вказує подана ним заява від 19 липня 2019 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська(а.с. 196 том 1).
Сам факт звернення відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_1 а вже після пред?явлення новим кредитором позову до суду (квітень 2020 року) до органів поліції та проведення Дніпровським управління поліції ГУ НП у місті Києві  досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідуваннь 08 травня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, не підтверджує як факт причетності позикодавця ОСОБА_4 та інших осіб до вчинення кримінальних правопорушень, так і наявності умислу в його діях при вчиненні правочину (договору позики) щодо заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство).
Такі обставини мають бути підтверджені вироком суду у кримінальній справі, що набрав законної сили, і тільки тоді, в силу вимог частини 6 статті 82 ЦПК України, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Отже, матеріали  справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності умислу в учасників оспорюваного правочину  на укладення договору позики без наміру  створення правових  наслідків, які ними обумовлювалися.
Відповідно до частини  першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім  випадків, передбачених  статтею 515 ЦК України) може бути замінений  іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій  особі за правочином (відступлення права вимоги).
Правочин  щодо  заміни кредитора у зобов`язанні  вчиняється у такій  самій  формі, що і правочин, на підставі  якого  виникло  зобов`язання, право вимоги за яким   передається новому кредиторові (частина 1 статі 513 ЦК України), а згідно  зі  статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що  існували на момент переходу цих прав, якщо  інше не встановлено договором або законом.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може гуртуватися на припущеннях.
Оскільки у встановленому законом порядку презумпція правомірності оскаржених правочинів (договору позики та договору  відступлення права вимоги   від 16 квітня 2020 року) не спростована, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання  договорів  недійсними.
Відповідно до положень  статті 629 ЦК України  договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За частиною першою статті 1049 ЦК України  позичальник  зобов`язаний  повернути позикодавцеві  позику (грошові кошти у такій самій сумі або  речі, визначені родовими ознаками, у такійсамій кількості, такого самого роду та такої самої  якості, що були передані йому  позикодавцем) у строк та в порядку, що  встановлені договором.
Позика  вважається повернутою в момент передання  позикодавцеві речей, визначених  родовими ознаками, або  зарахування  грошової  суми, що  позичалася, на його  банківський  рахунок - частина 3 статті 1049 ЦК України.
Доказів  виконання  відповідачем       ОСОБА_21 своїх зобов`язань за договором позикиматеріали справи не містять та відповідачем таких доказів під час судового розгляду справи не надано.
Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору.
Обставини щодо невиконання відповідачем  ОСОБА_1 обов`язку з повернення позики підтверджується зібраними та дослідженими судом першої інстанції доказами та свідчать про порушення прав позивача.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з  ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2 суми боргу урозмірі  235 000,00 доларів США.
Аргументи  відповідача ОСОБА_1 а  про те, що на момент як укладення договору про відступлення права вимоги від 16 квітня 2020 року, так і подання позову до суду (квітень 2020 року) особа ОСОБА_2 був визнаний померлим, що вказує на те, що договір відступлення права вимоги є неукладеним, а провадження у справі слід закрити на підставіп.7 ч. 1 ст. 255 та п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду відхиляє, оскільки із обставин, встановлених судовим рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 932/5928/22, що набрало законної сили, вбачається, що у жовтні 2022 року заявник ОСОБА_2 звернувся до суду із  заявою про анулювання актового запису  цивільного стану про смерть. 
Під час судового розгляду справи № 932/5928/22   судом встановлено, що відповідно до  повного  витягу з Державного реєстру  актів цивільного стану громадян  щодо актового запису про смерть від 05.07.2022 року вбачається, що за № 00110915999 зареєстровано актовий запис № 8122 від 27.11.2013 року реєстратором Відділу державної реєстрації  смерті  реєстраційної  служби  Дніпропетровського  міського управління  юстиції про смерть невідомого  чоловіка, дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 , вік 30-35 років, на підставі  лікарського  свідоцтва про смерть № 2039 від 22.11.2013 року. 27.12.2013 року внесені  зміни, дані   змінено на    ОСОБА_2 , 35 років, ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянинУкраїни.
Із наданих письмових доказів судом встановлено, що згідно з копії паспорту № НОМЕР_4 , виданого 04 грудня 2018 року, виданого органом 1211, він  виданий на ім`я    ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця м. Дніпропетровська.З копії  посвідчення  водія  вбачається, що   посвідчення   видане 19.12.2018 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , категорія В1 В, дійсне до 19.12.2048 року. З копії  свідоцтва про право на заняття  адвокатською  діяльністю  встановлено, що воно  видане ОСОБА_2 25.09.2020 року на підставі  рішення Ради адвокатів  Дніпропетровської   області № 136 від 22.09.2020 року.
За результатом розгляду заяви ОСОБА_2 судовим рішення Бабушкінського районного судум. Дніпропетровськау справі № 932/5928/22, що набрало законної сили, встановлено факт, що   ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженець м. Дніпропетровська, громадянин  України, є живим. Вилучено  внесені 27.12.2013 року зміни та доповнення про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянинаУкраїни, з актового запису про смерть № 8122 від 27.11 2013 року, складеного  відділом  державної  реєстрації  смерті  реєстраційної  служби  Дніпропетровського   міського  управління  юстиції (а.с. 69- 72 том 3).
Порушене відповідачем  ОСОБА_1   у доводах апеляційної скарги клопотання про витребування  доказів - інформації про доходи ОСОБА_4 , не підтримане відповідачем у ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції, що відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України є виявом принципів диспозитивності і змагальності сторони у справі, оскільки суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Інші доводи  відповідача   ОСОБА_1 , наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування   оскаржуваного судового рішення, оскільки вони  не підтверджуються матеріалами  справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва   від 20 квітня 2023 року   ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права,  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Продан Ірини  Олександрівни.
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішенняабо зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга  залишена без задоволення, а судове рішення без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.
Керуючисьст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу представника відповідача  ОСОБА_1 адвоката Продан Ірини  Олександрівни  залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києвавід 20 квітня 2023 рокузалишити без змін.
Постанова суду апеляційної  інстанції  набирає  законної   сили з дня її  прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом  тридцяти  днів з дня її  проголошення. 
Якщо в судовому засіданні  було  оголошено  лише  вступну та резолютивну   частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання  повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 15 грудня  2023року.  

             Головуючий                                       Судді: