ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7231/23 Справа № 202/2081/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача                                     Никифоряка Л.П.
суддів                                                      Гапонова А.В., Новікової Г.В. 
за участі секретаря судового засідання          Драгомерецької А.О.
розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в приміщенні суду в м. Дніпро справу що виникла з сімейних правовідносин за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмету спору Індустріального районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро) про визнання батьківства та зобов`язання вчинити певні дії, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_3 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2023року (головуючий у суді 1 інстанції Цитульський В.І.),  –     

В С Т А Н О В И В:

06 квітня 2021року ОСОБА_1 подала в Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська позов до ОСОБА_2 в якому виклала вимоги про визнання ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком позивача; та зобов`язання Індустріального районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро) внести відповідні зміни щодо відомостей про батька до актового запису № 896 від 05 серпня 1992року. 
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що її мати ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 перебували у фактичних шлюбних відносинах з початку 1990-х років від якого ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась позивач.
Існування своїх вимог позивач пов`язувала із тим, що на час її народження батьки підтримували шлюбні стосунки, проживали однією сім`єю та мали спільний побут і вели спільне господарство, також спільно виховували доньку, утримували і забезпечували її, - про що свідчать надані заявницею світлини і покази матері. 
В підтвердження своїх вимог позивач, також посилалася на те, що у Свідоцтві про народження і у Книзі реєстрації народжень батьком ОСОБА_1 був записаний саме ОСОБА_4 , та запис про батька мама змінила, в подальшому, з метою отримання допомоги на дитину. 
       
Ухвалою Індустріального районного суд м. Дніпропетровська від 23 квітня 2021року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства передано за підсудністю до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2023року в позові  ОСОБА_1  відмовлено. 
Суд першої інстанції виходив з того, що в даній категорії справ для встановлення факту батьківства необхідним та обов`язковим є з`ясування кровного споріднення між ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , беззаперечним доказом чого могла би бути біологічна експертиза, висновку якої позивач не надала.
       Також, згідно висновків суду, були відсутні правові підстави для розгляду клопотання позивачки про проведення судової біологічної експертизи, яке було подане поза межами процесуальних строків.
Також на думку суду, надані позивачем світлини на яких зображена позивач з мамою та ОСОБА_4 , а також покази матері ОСОБА_5 в достатній мірі не підтверджують позовних вимог і не можуть бути підставою для встановлення батьківства.

Додатковим рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 липня 2023року, задоволена заява представника відповідача та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10000,00грн витрат на професійну правничу допомогу. 

З рішенням суду позивач не погодилася, в апеляційній скарзі її представник адвокат Орешин Петро Петрович висловив вимогу про скасування рішення та задоволення позову.
В обґрунтування скарги заявник посилалася на порушення норм процесуального права судом, який провів підготовче провадження без участі відповідача, в якої необхідно було відібрати біологічні зразки для дослідження молекулярно-генетичної експертизи і яка всіляко ухилялася від надання таких зразків, та потім двічі 07 березня 2023року та 18 травня 2023року відмовив, в судовому засіданні, в задоволенні клопотань позивачки про призначення такої експертизи. Також до неправильного вирішення справи, на думку заявника, призвело те що суд першої інстанції не виконав вимог законодавства і не дав правової оцінки іншим доказам наданим позивачкою, так поза увагою суду залишились обставини щодо спільного проживання сім`ї в складі позивачки, її матері ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , який фактично визнавав ОСОБА_1 своєю донькою, піклувався про неї та виховував останню.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду, згідно доводів апеляційної скарги, полягало також в тому, що експертиза, якій суд першої інстанції надав вирішального значення у спірних правовідносинах не є єдиним доказом і повинна була оцінюватися в сукупності з іншими доказами 

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Біжко Юлія Олександрівна заперечувала проти апеляційної скарги, заявляла що обставинам, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги, щодо внесення відомостей про батька позивачки у свідоцтво про її народження, суд дав належну оцінку та обґрунтовано вважав, що запис було здійснено зі слів матері ОСОБА_5 з якою ОСОБА_4 мав нетривалі та періодичні стосунки у 90-х роках. Та заявник стверджувала про те, що відсутні докази про те, що ОСОБА_4 виявляв себе як батько ОСОБА_1 . Останній послідні роки життя проживав один, не працював, тяжко хворів і фактично знаходився на утриманні сестри, відповідача у справі ОСОБА_2 .
Та згідно відзиву, підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути лише висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи та судом першої інстанції дотримано положень норм процесуального права при відмові в задоволенні клопотань позивачки.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, за відсутності сторін та третьої особи, явка яких є необов`язковою, повідомлених про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_6 , батько ОСОБА_4 – запис в свідоцтві здійснений на підставі статті 55 Кодексу про шлюб та сім`ю України - КпШС України зі слів матері, також в Свідоцтві мається виправлення в графі відомості про батька прізвище “ ОСОБА_7 ” закреслено та зазначено “ ОСОБА_8 ”, мати ОСОБА_5 /копія свідоцтва про народження том І а.с.10/.

Згідно інформації з Індустріального районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро) в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян є запис про народження № 896 від 05 серпня 1992року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та за даними актового запису дитину зареєстровано за ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України, батьком дитини записано ОСОБА_9 /том І а.с.21, копія запису акту про народження № 896 від 05 серпня 1992року/.

11 січня 2012року ОСОБА_6 змінила прізвище на ОСОБА_10 /том І а.с.11/; та після реєстрації шлюбу з ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 змінила своє прізвище на прізвище чоловіка /том І а.с.12/.

Перевіривши оскаржуване рішення апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог законодавства щодо законності та обґрунтованості рішення.

Відмовляючи в позові, суд керувався статтями 126 та 128 Сімейного кодексу України /далі  СК України/ та виходив із того, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою і така заява може бути подана як до так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану, а за відсутності такої заяви батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

В пункті третьому постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини.

Тому при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до ІНФОРМАЦІЯ_6 , необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України.

За змістом частини 2 та 3 статті 53 КпШС України в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України", за статтею 53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції оцінивши покази свідка ОСОБА_5 прийняв до уваги та вважав не переконливими доводи стосовно проживання та ведення спільного господарства ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 , оскільки відсутні докази з приводу місця в якому відбувалось таке спільне проживання, також нічим не підтверджене ведення спільного господарства, що з огляду на положення статі 53 КпШС України не давало підстав для встановлення батьківства.

Не підтверджені в суді обставини щодо проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 однією сім`ю на час народження позивачки і в подальшому та відсутні будь-які докази які би вказували на те, саме відповідач міг бути біологічним батьком дитини.

       Водночас ніщо не вказує на те, що ОСОБА_4 проявляв свою волю у відношенні ОСОБА_1 , як своєї доньки, та не являється належним, допустимим та достатнім доказом цього надані позивачем світлини із зображенням в тому числі ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , із яких не вбачається коли та при яких обставинах такі світлини здійснено. 

       Також фактичними обставинами з приводу відсутності спілкування між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 протягом тривалого часу перед смертю останнього, чого фактично сторони не оспорювали — не охоплюється поняття сімейних чи родинних відносин. 

       Заразом, не належним доказом позовних вимог з приводу батьківства ОСОБА_4 щодо ОСОБА_1 є зміст Свідоцтва про народження і запис в Акті про народження № 896, оскільки здійснення такого запису не грунтувалось на волі ОСОБА_4 , а запис здійсненний зі слів ОСОБА_5 , котра вже 05 серпня 1992року змінила в цьому записі відомості про батька змінивши прізвище доньки з “ ОСОБА_7 ” на “ ОСОБА_8 ”.

Суд відмовив у визнанні факту батьківства з урахуванням встановлених обставин за відсутності належних доказів листів, заяв, анкет чи інших документів щодо визнання ОСОБА_4 батьківства ОСОБА_1 , та з огляду на те, що факт батьківства міг би підтверджуватись самим фактом споріднення між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , та саме ця обставина могла давати підстави суду для встановлення батьківства, в підтвердження якої міг би свідчити зокрема висновок судово-генетичної експертизи, однак такого висновку позивач не надала. 

Також не підтверджено того, що вона вжила всіх необхідних дій для призначення експертизи, та пояснення позивачки про ухилення учасника справи відповідача ОСОБА_2 від подання необхідних матеріалів та від іншої участі в експертизі не ґрунтуються на фактичних обставинах. 

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує що судом першої інстанції двічі вирішувалось питання про відмову в призначенні генетичної експертизи, з підстав не дотримання позивачкою положень норм процесуального права.

       У розумінні норм процесуального права України особа визначивши свої права, реалізує їх за своїм розсудом та розпорядження своїми правами являється одним із основоположних принципів судочинства.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: "Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи ... незалежним і безстороннім судом ..., який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...".

       Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

       Основоположним принципом цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статті 12 ЦПК України, за змістом якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Однак за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій та позбавляє суд можливості втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. 

Та вирішальним для результатів розгляду даної справи суд апеляційної інстанції вважає те, що позивач визначивши свої права та реалізовуючи їх за своїм розсудом повинна відповідати за негативні наслідки від такої діяльності.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Разом з тим, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які вона не змогла повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надала пояснення та докази щодо обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог. Позивач ОСОБА_1 беззаперечно мала можливість ознайомитися із матеріалами справи, подавати заяви та клопотання, у спосіб та в порядку визначеному нормами процесуального права і реалізувати свої права в повному обсязі, та саме сторони несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ними процесуальних дій.

З огляду на викладене, позивач ОСОБА_1 в належний спосіб не підтвердила своїх вимог та не надала доказів в підтвердження обставин, якими вона обґрунтовувала свої вимоги; та апеляційний суд позбавлений можливості за такої процесуальної поведінки позивачки у справі отримувати будь-які інші докази, які би могли суттєво вплинути на результати розгляду.

У відповідності до положень частини першої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень.

Причому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі /частина п`ята статті 81 ЦПК України/.

Суд апеляційної інстанції виходить з того, що суд сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, роз`яснив позивачці її права та обов`язки щодо надання доказів і сприяв здійсненню її прав, а також попереджував про наслідки неподання доказів, встановлені цивільним процесуальним кодексом, однак позивач жодних інших доказів в підтвердження своїх вимог не надала. 

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 

Доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду здійсненні з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін. 

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,- 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2023року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 листопада 2023року.

Судді: