УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/5395/23 Головуючий у 1-й інст. Мозговий В. Б. 
Категорія 60 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого        Павицької Т.М.,
суддів                 Трояновської Г.С., Талько О.Б.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі в режимі відеоконференції цивільну справу №285/5395/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту непроживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання особи такою, що не прийняла спадщину, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 на рішення Новоград – Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 жовтня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Мозгового В.Б. в м. Звягель,
в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила:
- визнати факт непроживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини;
- визнати ОСОБА_1 такою, що не прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позову зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько ОСОБА_1 – ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 мати – ОСОБА_5 . Вказує, що під час життя, а саме 29.06.2022 мати ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4 на 1/3 частки спадкового майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , але 30.06.2022 нотаріус надав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Зазначає, що приватним нотаріусом Новоград-Волинського районного нотаріального округу Житомирської області Мякотіною Н.Ф. було встановлено, що спадкоємці: дружина ОСОБА_5 , син ОСОБА_1 , син ОСОБА_1 і дочка ОСОБА_1 після смерті спадкодавця ОСОБА_4 прийняли спадщину, але не оформили свої спадкові права, так як були зареєстровані на день смерті батька за однією адресою. Вказує, що права ОСОБА_1 є порушеними, оскільки його сестра ОСОБА_1 хоч і була зареєстрована в будинку на момент смерті батька, проте постійно не проживала на час відкриття спадщини, у зв`язку з чим вона не може спадкувати 1/4 частку спадкового майна після смерті батька ОСОБА_4 . Стверджує, що ОСОБА_1 не проживала у будинку АДРЕСА_1 орієнтовно з 2000 року. Вказує, що ОСОБА_1 до нотаріуса протягом 6 місяців після смерті свого батька не подавала заяву про прийняття спадщини, а тому вона не прийняла спадщину. Враховуючи вищевикладене просила задовольнити позов ОСОБА_1 в повному обсязі.
Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 жовтня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що позивач обрав вірний спосіб захисту, так як відповідачка не проживала зі спадкодавцем (батьком ОСОБА_4 ) на час відкриття спадщини та підлягає визнанню такою, що не прийняла спадщину. Зазначає, що існує необхідність встановити факт, що відповідачка не проживала і не прийняла спадщину після смерті батька, для того, щоб інші спадкоємці спадкували по 1/3 частини спадкового майна. Звертає увагу на те, що інформаційна довідка №255 від 07.02.2022 видана відділом ведення реєстру територіальної громади ЦНАП Новоград-Волинської міської ради містить інформацію не про проживання, а про зареєстроване місце проживання. Вказує, що державна реєстрація відповідачки у будинку сама по собі не є беззаперечним доказом її постійного проживання на момент смерті батька за адресою реєстрації, оскільки спростована належними та допустимими доказами, а саме – поясненнями свідків та актом депутата від 06.02.2023. Зазначає, що під час розгляду судом першої інстанції незаконно було відмовлено у допиті свідків, що свідчить про неповне з`ясування обставин, які мають важливе значення для справи та процесуальне порушення, а також невідповідність рішення нормам матеріального права де чітко вказано, що факт прийняття спадщини пов`язаний лише з фактичним проживанням зі спадкодавцем на день його смерті, що свідчить про незаконність і необґрунтованість рішення. Враховуючи вищевикладене просить скасувати рішення Новоград – Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 жовтня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача – ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_1 . Наведене підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 03.06.2004. 
Після смерті ОСОБА_4 (батька сторін по справі) відкрилась спадщина, яка складається з 24/100 житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Також, вбачається, що 29 червня 2022 року дружина спадкодавця ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 зверталася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постановою приватного нотаріуса Новоград-Волинського районного нотаріального округу Мякотіної Н.Ф. №32/02-31 від 30.06.2022 ОСОБА_5 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка на 1/3 частку спадкового майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Постанова обґрунтована тим, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є дружина ОСОБА_5 , син ОСОБА_1 , син ОСОБА_1 і дочка ОСОБА_1 , які фактично прийняли спадщину, але не оформили свої спадкові права, тому ОСОБА_5 не може оформити на себе 1/3 частки у спадщині на спадкове майно померлого чоловіка, у зв`язку з тим, що всі спадкоємці спадкують вищезазначене майно в рівних частинах (по 1/4 частці кожний).
Відповідно до інформаційної довідки №255 від 07.02.2022 вбачається, що згідно даних прибудинкової книги №143 від 21.01.2022 заведеної на житловий будинок АДРЕСА_2 частинах будинку на момент смерті ОСОБА_4 разом з ним були зареєстровані: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем визначено вимогу про встановлення факту непроживання відповідачки із спадкодавцем на час відкриття спадщини та неприйняття нею спадщини після померлого батька, однак, виходячи зі змісту позову, представник позивача фактично намагалася довести те, що лише позивач та його мати є спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , а тому у задоволенні позову відмовлено у зв`язку із застосуванням способу захисту, який не узгоджується із положеннями 16 ЦК України.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).
У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).
Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.
Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі №355/832/17 (провадження №61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17 (провадження №61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі №191/1808/19 (провадження №61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі №204/2707/19 (провадження №61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі №937/10434/19 (провадження №61-3620св21).
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.
Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.
Так, частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.
За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17 (провадження №61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
У справі, що переглядається колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 на день смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована за місцем фактичного проживання спадкодавця: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою відділу ведення реєстру територіальної громади Новоград-Волинської міської ради №255 від 07.02.2022.
Крім того, згідно відповіді №224593 від 12.09.2023 ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 18.10.2002.
Доказів того, що ОСОБА_1 на момент смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 не проживала разом з ним матеріали справи не містять. 
Таким чином, позивачем не доведено факту непроживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання ОСОБА_1 такою, що не прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у задоволенні позову ОСОБА_1 має бути відмовлено у зв`язку із застосуванням позивачем способу захисту, який не узгоджується із положеннями статті 16 ЦК України.
Наведене узгоджується з правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2023 року у справі №641/3893/20 (провадження №61-12472св22).
Колегія суддів також звертає увагу на те, що вимога про встановлення факту постійного непроживання зі спадкоємцем не є належним способом захисту порушеного права, а є лише підставою для вимоги про визнання права на спадкове майно.
Наведене узгоджується з правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 березня 2023 року у справі №361/6522/20 (провадження №61-6656св22).
За наведених обставин, в колегії суддів немає правових підстав для інших висновків по суті вирішення даної справи, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, судом першої інстанції не допущено порушення норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для зміни чи скасування рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишено без змін, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Новоград – Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складення повного судового рішення 13 грудня 2023 року.

Головуючий 

Судді