Справа № 737/626/23 	Головуючий у 1 інстанції Кореньков А. А. 	
Провадження № 33/4823/889/23 	  	
Категорія - ч. 1 ст. 130 КУпАП 	  	

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2023 року 	місто Чернігів	

Чернігівський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - Оседача М.М.,
за участю особи, що притягується 
до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 ,
захисника – адвоката Аніщенка О.Г., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника – адвоката Аніщенка О.Г. в інтересах особи, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Куликівського районного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2023 року,- 
                                   В С Т А Н О В И В :

Цією постановою:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, працюючий водієм у «АВС ТРАНС», проживаючий в АДРЕСА_1 ,

визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122-2, ч.1 ст. 130 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення, відповідно до ст.36 КУпАП, у виді штрафу у розмірі 17 000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. 
Стягнуто із ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у сумі 536,80 грн.

Місцевим судом встановлено, що 20 серпня 2023 року, о 19 год. 30 хв., в смт. Куликівка, Чернігівського району, Чернігівської області, по вул. Миру, 1, ОСОБА_1 , керуючи автомобілем ВАЗ 21011, державний номерний знак НОМЕР_1 , не виконав вимогу поліцейського про зупинку транспортного засобу, яку поліцейський здійснив шляхом увімкнення проблискового маячка синього та червоного кольору, при цьому, керував автомобілем в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння проводився із згоди водія у встановленому Законом порядку із застосуванням приладу «Драгер», результат огляду становить 1,16 проміле. 

Не погодившись із рішенням суду, захисник – адвокат Аніщенко О.Г. в інтересах особи, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову місцевого суду скасувати як незаконну, необґрунтовану та закрити провадження по справі. Вважає, що висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи, а постанова винесена із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Акцентує увагу на тому, що вчинення його довірителем адмінправопорушення, у вигляді керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, було вимушеним і вчиненим у стані крайньої необхідності, для доставлення дитини до медичного закладу, з метою забезпечення своєчасного надання медичної допомоги задля збереження її здоров`я.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, допитавши свідка, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Відповідно ст.ст. 245, 251, 252, 280, 283 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.
Згідно з ч.7 ст.294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу у межах апеляційної скарги.
Враховуючи, що в апеляційній скарзі не оспорюється факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння та невиконання вимоги поліцейського про зупинку транспортного засобу, судом апеляційної інстанції не наводяться докази на підтвердження вказаних обставин.
Доводи сторони захисту про те, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, так як він діяв в стані крайньої необхідності не є переконливими, з огляду на таке.
Відповідно  до   ст. 17  КУпАП  особа,  яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Згідно ст. 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Так, в постанові від 21 грудня 2018 року в справі № 686/5225/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що у разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої, повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 підтвердив, що він керував автомобілем в стані алкогольного сп`яніння та не зупинився на вимогу працівників поліції, однак зазначив, що вчинив вказані правопорушення в стані крайньої необхідності, оскільки увечері його доньку укусила оса, в результаті чого остання мала погане самопочуття, а тому, ним було прийнято рішення негайно доставити її до медичного закладу.
Проте, суд критично відноситься до того,  що ОСОБА_1 діяв в стані крайньої необхідності, оскільки з відеозапису, долученого працівниками поліції до матеріалів справи, вбачається (а.с.13), що останній на місці зупинки транспортного засобу не зазначав, що він сів за кермо транспортному засобу та їхав терміново до закладу охорони здоров`я, з тих підстав, що його доньку укусила оса в шию, і їй стало погано. 
При цьому, на відеозаписі видно, що ОСОБА_1 вів себе досить спокійно, не вказував, що діє у стані крайньої необхідності та лише зазначав, що вживав спиртні напої, особисто допомагає ЗСУ, має зв`язки із відповідними особами, які перебувають на посадах у м. Києві та можуть посприяти у вирішенні даного питання, тобто, всіляким чином, тривалий час,  намагався домовитись із працівниками поліції не оформляти на нього адмінматеріали за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Слід зазначити і те, що ОСОБА_1 вказував, що доїхав би додому на автомобілі, якщо його не побачили та не зупинили працівники поліції. 
Окрім цього, із даного відеозапису також вбачається і те, що його донька поводить себе також досить спокійно, не звертається та не скаржиться на стан свого здоров`я як своєму батьку так і працівникам поліції.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 в протоколі про адміністративне правопорушення, у графі пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності також не зазначав, що діє в стані крайньої необхідності, а власноручно написав, що не рухався, а стояв на узбіччі, вживав пиво. 

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, було допитано свідка ОСОБА_2 , яка вказувала на обставини даної події, які мали місце            20.08.2023 року, проте дані пояснення свідка лише підтверджують звернення ОСОБА_3 до фельдшера, з приводу укусу оси, та жодним чином не можуть свідчити про те, що її батько діяв у стані крайньої необхідності, керуючи транспортним засобом саме у стані алкогольного сп`яніння, за наведених вище обставин.

Також, твердження як захисника так і ОСОБА_1 , про те, що останній діяв в стані крайньої необхідності були предметом перевірки в суді першої інстанції і суд вірно визначився, що доказів наявності, обставин передбачених ст. 17 КУпАП, що виключають адміністративну відповідальність не встановлено, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Таким чином, зважаючи на конкретні обставини справи, адміністративні правопорушення, які вчинив ОСОБА_1 є умисною, суспільно небезпечною дією, а тому, зазначені у апеляційній скарзі обставини не можуть вважатись такими, що є підставою для закриття справи, у зв`язку з вчиненням дій особою в стані крайньої необхідності.

Відтак, доводи апелянта про відсутність у діях ОСОБА_1   складу адміністративного правопорушення є необґрунтованими і не заслуговують на увагу. Таку позицію слід розцінювати, як намагання останнім уникнути встановленої Законом відповідальності за скоєне.

Отже, викладені обставини вказують на те, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив матеріали справи, дав правильну оцінку доказам та обґрунтовано визнав ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122-2, ч.1 ст.130 КУпАП.

Адміністративне стягнення ОСОБА_1 накладено судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 33 КУпАП, з врахуванням характеру вчиненого правопорушення, його особи, ступеня вини та в межах санкції           ч. 1 ст. 130 КУпАП, що є достатнім для виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як  ОСОБА_1 , так і іншими особами.

Враховуючи, що при розгляді справи судом першої інстанції не допущено порушень вимог ст. 280 КУпАП, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність особи, що притягується до адміністративної відповідальності у вчиненому правопорушенні, кваліфікацію дій та необґрунтованість накладеного стягнення, підстав для скасування, або зміни постанови суду не вбачається.  

На підставі викладеного, керуючись статтею 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд – 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника – адвоката Аніщенка О.Г. в інтересах особи, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Куликівського районного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2023 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за                  ч. 1 ст. 122-2, ч.1 ст. 130 КУпАП – без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно є остаточною і оскарженню не підлягає.             

Суддя	М. М. Оседач