ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 грудня 2023 року
м. Харків
справа № 646/1378/20
провадження №22-ц/818/1778/23
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 липня 2023 року, постановлене під головуванням судді Барабанової В.В.,-
в с т а н о в и в :
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, в якому просив стягнути з ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1 матеріальну шкоду, заподіяну ДТП у розмірі 70 916,06 грн, витрати на складення звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу №151/06-19 від 13.06.2019 року у розмірі 1800,00 грн та заподіяну моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представником ОСОБА_1 – ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, про задоволення позовних вимог. В обґрунтування посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи. Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не надано суду належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів скоєння відповідачем ДТП, оскільки такий висновок не відповідає приписам ст.1166 ЦК України, відповідно до вимог якої саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди, а на позивача покладається обов`язок довести лише наявність шкоди, протиправність дії заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої дії із заподіяною шкодою. Крім того, така обставина, як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст.38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи у скоєнні адміністративного правопорушення. Належним доказом відсутності вини у скоєнні адміністративного правопорушення може бути лише закриття провадження у такій справі на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Отже, відповідач свій процесуальний обов`язок щодо доведення відсутності в її діях вини у скоєні ДТП не виконала та не спростувала той факт, що саме вона є винуватцем ДТП. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України – в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували неправомірність дій відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і його діями та наявність вини, а відповідачем надані докази, які спростовують доводи позивача щодо винуватості відповідачки у вчиненні ДТП та спричиненні матеріальної шкоди.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону та фактичним обставинам справи не відповідає.
Матеріали справи свідчать про те, що 29.04.2019 року о 02:10 годині на перехресті проспекту Гагаріна та вулиці Південнопроектної у м. Харкові, сталася ДТП за участі автомобіля «AUDI A6», д.н.з. НОМЕР_1 з транспортним засобом NISSAN Leaf, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_5 та транспортним засобом DAEWOO LANOS, д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_6 . При дорожньо-транспортній пригоді автомобілі отримали механічні пошкодження.
Постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11.10.2019 року у справі № 646/4747/19 провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за вчинення правопорушення, передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, - закрито.
При цьому суд зазначив, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди підтверджується даними протоколу про адміністративне правопорушення серії ОБ № 162163 від 01.07.2019 року, складеному уповноваженою посадовою особою, в установленому законом порядку, рапортами, протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, схемою місця ДТП, яке мало місце 29.04.2019 року, поясненнями ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , актом огляду транспортного засобу, який знаходиться на тимчасовому відповідальному зберіганні від 29.04.2019 року, розписками, ілюстрованим матеріалом, висновком щодо результатів медичного огляду ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
За таких обставин, оцінивши наведені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність у діях ОСОБА_4 адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124КУпАП та доведеність її вини.
Постановою Харківського апеляційного суду від 24.12.2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення та постанову Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11.10.2019 року у справі – без змін.
Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Власником автомобілю транспортного засобу Nissan Lеaf, д.р.н. НОМЕР_2 є ОСОБА_1 , даний факт підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 .
Відповідно до полісу №АО/0520942 транспортний засіб Nissan Lеaf, д.р.н. НОМЕР_2 застрахований страхувальником ОСОБА_7 у ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія АСКА».
ОСОБА_1 31.10.2019 року звернувся до ПрАТ «ХМСК» із заявою, в якій просив перерахувати страхове відшкодування по ДТП, яка сталася 29.04.2019 року за участю автомобіля Nissan Leaf, д.н.з. НОМЕР_2 .
Згідно полісу №АЛ708139, який був діючим станом на 29.04.2019 року, транспортний засіб «Audi A6», д.н.з. НОМЕР_1 застрахований в ПрАТ «ХМСК». Ліміт відповідальності втсановлений у розмірі сто тисяч гривень.
Відповідно до звіту №151/06-19 від 13.06.2019 року, складеного ФОП ОСОБА_8 , вартість матеріального збитку становить 283 711,73 грн, вартість автомобіля Nissan Leaf, д.р.н. НОМЕР_2 після ДТП становить 114 795,67 грн.
Виходячи з вищевикладеного, вартість матеріального збитку становить 283711,73 грн - 114795,67 грн = 168 916,06 грн.
30.01.2020 року ПрАТ «ХМСК» було сплачено ОСОБА_9 98 000,00 грн страхового відшкодування за вирахуванням франшизи за фактом ДТП. 
На час звернення до суду ОСОБА_9 з позовом, сума невідшкодованих збитків складає 168 916,06 грн - 98000,00 грн = 70 916,06 грн та послуги з оцінки розміру матеріального збитку 1 800,00 грн, яку ОСОБА_9 і просить стягнути з ОСОБА_4 на свою користь.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_9 посилався на те, що постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11.10.2019 року по справі №646/2005/19 відповідача визнано винною за скоєння ДТП, яке відбулось 29.04.2019 року за участі ОСОБА_4 під керуванням автомобіля Ауді, д.р.н. НОМЕР_1 , Nissan Liaf, д.р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5 та Деу Ланос, д.р.н. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_10 . Відповідно до змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ОБ №1621663 від 01.07.2019 року ОСОБА_4 29.04.2019 року о 02-10 годині на перехресті пр-ту Гагаріна та вулиці Південнопроектної у м. Харкові, керуючи автомобілем «Audi A6», д.н.з. НОМЕР_1 , на порушення вимог пункту 12.1 ПДР, не вибрала безпечної швидкості руху та скоїла зіткнення з транспортним засобом NISSAN Leaf, д.н.з. НОМЕР_2 , та транспортним засобом DAEWOO LANOS, д.н.з. НОМЕР_3 . При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальних збитків, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП. Постановою Харківського апеляційного суду від 24.12.2019 року постанову суду першої інстанції залишено без змін. Тобто, вина відповідача встановлена постановами судів. Відповідно до звіту вартість матеріального збитку становить 283711,73 грн, вартість автомобіля Nissan Liaf, д.р.н. НОМЕР_2 після ДТП становить 114795,67 грн. Вартість автомобільного збитку становить 283711,73 грн - 114795,67 грн = 168916,06 грн. 30.01.2020 року ОСОБА_1 було сплачено 98000,00 грн страхового відшкодування за вирахуванням франшизи за фактом ДТП. Таким чином, невідшкодованими збитками є 168916,06 грн - 98000,00 грн = 70916,06 грн та послуги з оцінки розміру матеріального збитку 1800,00 грн. Зазначає, що оскільки вина відповідача у завданні майнової шкоди внаслідок ДТП встановлена постановами судів та розмір спричиненої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, саме відповідач зобов`язаний сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. Вказує, що відповідач як на момент ДТП так і на теперішній час працює слідчим Новобаварського ВП ГУНП в Харківській області. Відповідачка всіляко ухилялася від участі у розгляді справи у суді за фактом ДТП, але своєчасно слідкувала за судовим засіданням, коли судом було постановлено рішення про встановлення вини у ДТП. Крім того, відносно відповідачки було складено протокол за ч. 1 ст. 130 КУпАП, але УПП в Харківській області при оформленні матеріалів справи не додали відео з місця ДТП, а суд, який розглядав справу по суті за фактом ДТП, не об`єднав провадження у справах за ст. 124 КУпАП та ч. 1 ст. 130 КУпАП стосовно відповідачки. Зазначає, що внаслідок вказаних протиправних дій з боку відповідача, він зазнав моральної шкоди, що виразилася у стражданнях, переживаннях, відчутті фізичного болю, розпачу, відчаю, погіршенні самопочуття. Вказує, що був вимушений звернутися до адвоката, а потім до суду за захистом своїх прав та інтересів. Моральну шкоду оцінює у 50000,00 грн, оскільки через невизнання вини у справі про ДТП відповідачем, затягуванням розгляду справи у судах, він не міг стягнути грошові кошти на ремонт автомобіля.
Між сторонами виникли правовідносини з приводу відшкодування майнової шкоди.
Загальний порядок відшкодування шкоди, завданої особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.
Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.
Страхування – це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі – Закон №85/96-ВР)).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності.
Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон № 1961-IV.
Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV.
Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.
Згідно з статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відтак, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).
Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).
Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.
У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону).
Одночасно за положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках – МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). 
Наявні у справі докази підтверджують вину відповідачки у спричиненні ДТП.
Висновки суду про відсутність доказів винуватості ОСОБА_4 спростовуються змістом постанови Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11.10.2019 року, в якій встановлено вину ОСОБА_4 у ДТП.
Висновки суду першої інстанції про недоведеність особи - винуватця ДТП, спростовуються наявними у справі доказами.
В тому числі зі змісту судових рішень Харківського окружного адміністративного суду від 31.10.2019 року та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2020 року вбачається, що при вирішенні адміністративного позову ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування наказу ГУНП в Харківській області в частині звільнення з Національної поліції України, суд першої та апеляційної інстанцій зазначили, що відповідачем - ГУНП України встановлено, що під час ДТП транспортним засобом Ауді, д.р.н. НОМЕР_1 керувала ОСОБА_4 , доказів протилежного ані під час проведення службової перевірки, ані під час судового розгляду справи не надано.
З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для відшкодування шкоди за рахунок відповідачки.
З матеріалів справи вбачається, що 30.01.2020 року ОСОБА_1  ПрАТ «ХМСК» було сплачено 98000,00 грн. страхового відшкодування за вирахуванням франшизи за фактом ДТП. 
Щодо розміру матеріальних збитків, завданих позивачу колегія зазначає наступне.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Поняття збитків визначено статтею 22 ЦК України. Так, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що у разі здійснення відновлювального ремонту пошкодженої речі розмір збитків визначається як реальна вартість матеріалів і робіт, затрачених на її відновлення, а у разі непроведення ремонту - як вартість матеріалів і робіт, необхідних для її відновлення у майбутньому.
При цьому особою, яка має право на відшкодування збитків у разі проведення відновлювального ремонту, є саме та особа, що понесла відповідні витрати.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частиною 1,6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
       Як убачається зі звіту про оцінку розмір матеріального збитку, спричиненого власнику транспортного засобу Nissan Leaf, д.р.н. НОМЕР_2 , складає 283711,73 грн, вартість відновлювального ремонту автомобіля Nissan Leaf, д.р.н.  НОМЕР_2  після ДТП складає 341 267,67 грн. Вартість у пошкодженому стані - 114 795,03 грн., ринкова вартість - 283 711,73 грн.
Отже, вартість відновлювального ремонту перевищує вартість транспортного засобу на момент вчинення ДТП.
Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону N 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.
У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди.
Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Згідно зі ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Відповідно до п. 14 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року, №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.
Пунктом 15 вказаної постанови передбачено, що якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.
Статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає право власника пошкодженого транспортного засобу на відшкодування різниці між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрат на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Враховуючи встановлені вище обставини судова колегія приходить до висновку, що відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця між сумою майнової шкоди заподіяної внаслідок ДТП (283 711,73 грн), сплаченого страхового відшкодування страхувальником на користь позивача (98 000,00 грн) та ринковою вартістю автомобіля після ДТП (114 795,03 грн), що складає 70 916,70 грн та витрати пов`язані з послугою з оцінки розміру матеріального збитку 1800,00 грн, а всього 72 716,06 грн.
Що стосується стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди позивачу, суд виходить з характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач внаслідок вчинення ДТП, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, суд вважає що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в розмірі 5000,00 гривень
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог. 
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам.
З матеріалів справи вбачається, що сума сплаченого позивачем судового збору за звернення до суду з позовом становить 1 247,17 грн (а.с. 1 т.1), за подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції становить 2 522,40 грн(а.с.72 т.3), а всього 3 769,57 грн.
Сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, та є пропорційною задоволеним позовним вимогам, становить 3 769,57 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,–
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 – задовольнити частково.
Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 липня 2023 року- скасувати та постановити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, заподіяну спричиненням ДТП у розмірі 72 716,70 грн та моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги в розмірі 3 769,57 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:                                                         О.В. Маміна
Судді:                                                                 Н.П. Пилипчук
       В.Б. Яцина