ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

27 листопада 2023 року 	м. Дніпро	справа № 280/304/23	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Білак С.В. (доповідач),   суддів:  Юрко І.В., Чабаненко С.В.,     розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17.03.2023 року (головуючий у першій інстанції  Богатинський Б.В.) в адміністративній справі №280/304/23 за позовом Запорізького міського центру зайнятості  до Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ: 
Запорізький міський центр зайнятості  звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, у якому просив: визнати протиправними дії Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області щодо повернення Запорізькому міському центру зайнятості наказу Господарського суду Запорізької області 07.12.2021 року про примусове стягнення у справі № 908/1030/21, поданого на виконання заявою від 03.08.2022 року № 1267/07-06; зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області прийняти до виконання наказ Господарського суду Запорізької області від 07.12.2021 року про примусове стягнення у справі № 908/1030/21 про примусове стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь Запорізького міського центру зайнятості 20 901,54 грн. виплаченої допомоги по безробіттю та 2 270,00 грн. судового збору.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17.03.2023 року позов задоволено, а саме суд: визнав протиправними дії Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області щодо повернення Запорізькому міському центру зайнятості наказу Господарського суду Запорізької області 07.12.2021 року про примусове виконання судового рішення у справі № 908/1030/21, поданого на виконання заявою від 03.08.2022 року № 1267/07-06, без виконання; зобов`язав Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області прийняти до виконання наказ Господарського суду Запорізької області від 07.12.2021 року про примусове виконання судового рішення у справі № 908/1030/21 про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь Запорізького міського центру зайнятості 20 901,54 грн. виплаченої допомоги по безробіттю та 2 270,00 грн. судового збору; стягнув на користь Запорізького міського центру зайнятості за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2481,20 грн. (дві тисячі чотириста вісімдесят одну гривню двадцять копійок).
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення як прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідно до Порядку № 845 орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачу у разі, коли боржник не має відкритих рахунків в органі Казначейства або в органі Казначейства відкрито боржнику лише рахунок із спеціальним режимом використання, крім випадків виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган згідно із  Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".
ГУ ДКС вважає, що вжило всіх можливих та передбачених законодавством заходів щодо виконання вказаного рішення суду та жодних протиправних дій щодо повернення виконавчого документа не вчиняло.
Відповідно до приписів частини 2  статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»  (далі  Закон №4901-VI) дія цього  Закону  не поширюється на рішення суду, стягувачем за якими є державний орган, державне підприємство, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація, що належать до комунальної власності.
Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі  ЄДРПОУ) за своєю організаційно-правовою формою центр зайнятості (правонаступник МЦЗ) є державною організацією (установою, закладом) і дія  Закону №4901-VI  на спірні правовідносини не поширюється.
Скаржник наголошує на тому, що приписи частини 2  статті 2 Закону №4901-VI  кореспондуються із пунктом 33 Порядку № 845.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
05.07.2021 року рішенням Господарського суду Запорізької області у справі №908/1030/21 залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 01.11.2021 року, позов Запорізького міського центру зайнятості до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 20 901,54 грн. задоволено, стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь Запорізького міського центру зайнятості 20 901,54 грн. виплаченої допомоги по безробіттю та 2 270,00 грн. судового збору.
07.12.2021 року на виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 05.07.2021 року у справі № 908/1030/21 видано наказ про примусове виконання судового рішення.
09.12.2021 року Запорізьким міським центром зайнятості заявою № 3267/07-06 передано оригінал наказу Господарського суду Запорізької області від 07.12.2021 року про примусове стягнення у справі № 908/1030/21 до Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області для виконання.
17.12.2021 року за результатом розгляду заяви Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області листом № 04-08.3-06/11351 повернуло оригінал наказу Господарського суду Запорізької області від 07.12.2021 року про примусове стягнення у справі №908/1030/21 без виконання, оскільки боржник не має відкритих рахунків в органі казначейства.
28.12.2021 року Запорізьким міським центром зайнятості подано до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) заяву № 3398/07-06 про примусове виконання наказу Господарського суду Запорізької області від 07.12.2021 року у справі № 908/1030/21.
11.01.2022 року на адресу Запорізького міського центру зайнятості надійшло повідомлення головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Юлдашева А.А від 04.01.2022 року про повернення виконавчого документу стягувану без прийняття до виконання відповідно до статті 6 Закону України «Про виконавче провадження».
28.01.2022 року Запорізьким міським центром зайнятості повторно подано до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) заяву № 211/07-06 про примусове виконання наказу Господарського суду Запорізької області від 07.12.2021 року у справі № 908/1030/21.
03.02.2022 року повідомленням головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Косінова І.В. повернуто виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання відповідно до статті 6 Закону України «Про виконавче провадження», отримано Запорізьким міським центром зайнятості 08.02.2022 року.
З метою виконання рішення суду Запорізьким міським центром зайнятості заявою від 03.08.2022 року № 1267/07-06 передано оригінал наказу Господарського суду Запорізької області від 07.12.2021 року про примусове стягнення у справі № 908/1030/21 до Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області.
Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області листом від 08.08.2022 року № 04-08.3-06/4171 повернуло оригінал наказу Господарського суду Запорізької області від 07.12.2021 року про примусове стягнення у справі № 908/1030/21 без виконання, оскільки боржник не має відкритих рахунків в органі казначейства.
Вважаючи дане рішення неправомірним, Запорізьким міським центром зайнятості направлено до Державної казначейської служби України скаргу від 29.08.2022 року № 1468/07-06 на бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області.
Державною казначейською службою України скаргу Запорізького міського центру зайнятості відхилено листом від 29.09.2022 року № 5-06-06/13554.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до приписів частини 2  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Згідно із приписами статті  1291  Конституції України  суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
У відповідності до приписів Положення про Державне казначейство України, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 року №1232, Державне казначейство України (далі  Казначейство) є урядовим органом державного управління, що діє у складі Мінфіну і йому підпорядковується. Основними завданнями Казначейства є, зокрема, управління наявними фінансовими ресурсами, що ним обліковуються. Казначейство відповідно до покладених на нього завдань провадить безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного та місцевих бюджетів і бюджетних установ, за рішенням, яке було прийняте державним органом, що відповідно до закону має право на його застосування. Казначейство для виконання покладених на нього завдань може за погодженням з Міністром фінансів утворювати територіальні органи у межах граничної чисельності працівників Казначейства.
За правилами  статті 327 Господарського процесуального кодексу України  виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Наказ, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Наказ, судовий наказ, ухвала суду мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.
У  статті 1 Закону України «Про виконавче провадження»  (далі  Закон №1404-VIII) зазначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього  Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього  Закону  підлягають примусовому виконанню.
Приписами  статті 3 Закону №1404-VIII  судові накази віднесено до виконавчих документів.
Згідно частини 1  статті 5 Закону №1404-VIII  примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.
Відповідно до частин 1-3  статті 6 Закону №1404-VIII  у випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються податковими органами, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами.
Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
У випадках, передбачених  законом, рішення можуть виконуватися іншими органами.
Органи та установи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, не є органами примусового виконання (ч. 4  ст. 6 Закону України  №1404-VIII).
Положеннями  статті 15 Закону №1404-VIII  встановлено, що сторонами виконавчого провадження згідно з положеннями  є стягувач і боржник.
Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.
Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених  Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання встановлено регламентовано  Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»  (далі  Закон № 4901-VI).
За приписами частини 1  статті 2 Закону № 4901-VI  держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).
Як передбачено у  статті 3 Закону № 4901-VI, виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені  Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду.
Дія цього  Закону  не поширюється на рішення суду, стягувачем за якими є державний орган, державне підприємство, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація, що належать до комунальної власності (частина 2  статті 2 Закону № 4901-VI).
Як встановлено судом, згідно з інформацією з ЄДРПОУ за організаційно правовою формою позивач  є державною організацією.
Отже, з урахуванням частина 2  статті 2 Закону № 4901-VI, такий позивач не входять до кола стягувачів, за яким держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду висловленою у постановах від 24.01.2019 року №404/151/17, від 29.03.2019 року у справі №818/2018/17 та від 13.09.2019 року у справі №826/19412/15, від 25 листопада 2019 року справа № 200/4120/19-а.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується із доводами скаржника щодо непоширення дії  Закону № 4901-VI  на спірні правовідносини.
Посилання суду першої інстанції та позивача на висновки викладені у постанові Верховного суду від 21.07.2021 року у справі №910/6471/19, є помилковим, оскільки обставини та підставі у вказаному рішенні є відмінними від спірних правовідносин.
Проте, у спірних правовідносинах орган Казначейства є встановленим приписами  Закону № 1404-VIIІ  та Порядку № 845 суб`єктом, що здійснює безспірне списання коштів за рішеннями судів про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів.
Пунктом 12 частини 1  статті 2 Бюджетного кодексу України  (далі  БК) бюджетними установами є органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.
Водночас частиною 1  статті 25 БК  передбачено, що казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
У підпункті 1 пункту 9  розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК  встановлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету: рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.
З урахуванням наведеного, органи Державної виконавчої служби не вправі проводити будь-яке списання коштів за виконавчими документами у справах, де боржниками є державні органи, оскільки такі повноваження належать до виключної компетенції органів Казначейства.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, регламентовано приписами Порядку № 845.
У пункті 2 Порядку №845 вказані визначення основних понять, що вживають в ньому.
Безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.
Боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання.
Виконавчі документи - оформлені в установленому порядку виконавчі листи судів та накази господарських судів, видані на виконання рішень про стягнення коштів, а також інші документи, визначені Законом України  Про виконавче провадження.
Пунктом 3 Порядку № 845 визначено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Згідно з пунктом 32 Порядку № 845 безспірне списання коштів з рахунків боржника або бюджетної установи, що здійснює централізоване обслуговування боржника, здійснюється органом Казначейства з моменту відкриття відповідних асигнувань (надходження коштів на рахунок) на підставі розрахункового документа, оформленого відповідно до вимог законодавства.
Згідно пункту 38 Порядку №845 для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок.
Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.
Таким чином, безпосередні дії зі списання коштів виконує саме Казначейство.
Зазначений Порядок №845 передбачає виконання рішень без прив`язки до організаційно-правової форми стягувача, на відміну  від Закону №4901-VI.
Приписами підпункту 3 пункту 9 Порядку № 845 передбачено, що орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачеві у разі, коли боржник не має відкритих рахунків в органі Казначейства або в органі Казначейства відкрито боржнику лише рахунок із спеціальним режимом використання, крім випадків виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган згідно із  Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
При цьому відповідно до пункту 4 Порядку № 845 органи Казначейства вживають заходів до виконання виконавчих документів.
Суд зазначає, що  відповідач безпідставно застосував підпункт 3 пункту 9 Порядку №845, повертаючи позивачу Наказ без виконання, оскільки підпункт 3 пункту 9 Порядку не надає органу Казначейства можливості повернути виконавчий документ стягувачу з підстав відсутності відкритих рахунків в органі Казначейства у випадку виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган згідно із  Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
При цьому суд враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі №910/13057/16, за якими  Законом № 4901-VІ  не передбачено такого винятку щодо поширення його дії на виконання судового рішення про стягнення грошових коштів, боржником за яким є державний орган, як відсутність відкритих в органі казначейства відповідних рахунків боржника.
Відповідно до підпункту 2 пункту 4, підпунктів 2 і 7 пункту 5 Порядку №845 органи Казначейства вживають заходів до виконання виконавчих документів протягом установленого строку, і під час виконання виконавчих документів органи Казначейства мають право звертатися у передбачених законом випадках до органу, який видав виконавчий документ, щодо роз`яснення рішення про стягнення коштів, порушувати клопотання про встановлення чи зміну порядку і способу виконання такого рішення, а також відстрочку та/або розстрочку його виконання, вживати інших заходів до виконання виконавчих документів.
  Пунктами 47-52 Порядку №     845 визначено порядок безспірного списання коштів державного бюджету за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.
Так, пунктом 47 Порядку № 845 встановлено, що безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих: 1) органом Казначейства: документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника; 2) керівником органу державної виконавчої служби зазначених у пункті 7 цього Порядку документів та відомостей.
Згідно з пунктом 48 Порядку № 845 для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету відповідно до пункту 47 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей.
У разі відсутності таких документів та відомостей, якщо боржником є державні підприємство, установа, організація або юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства, перерахування коштів здійснюється на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.
Тобто навіть відсутність нормативної регламентації порядку виконання судового рішення за фактичних обставин, що склалися між учасниками спору, зумовлює необхідність встановлення та вжиття заходів, необхідних для виконання судового рішення саме компетентним органом, адже ефективна і законодавчо, і практично організація системи виконання рішень є позитивним обов`язком держави.
Відтак, відповідач мав вживати усіх заходів по виконанню рішення суду, встановлених Порядком № 845, тоді як у матеріалах справи докази, які б вказували на вчинення скаржником комплексу дій, передбачених Порядком № 845, спрямованих на виконання зазначеного рішення суду, відсутні.
Крім того, згідно з підпунктом 3 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затверджене  постановою Кабінету Міністрів України №215 від 15.04.2015 року  Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.
З огляду на викладене, враховуючи судову практику Верховного Суду у постановах від 03.07.2018 року у справі № 910/13057/16, від 16.04.2020 року у справі № 804/5950/19, від 21.07.2021 року у справі № 910/6471/19, від 09.12.2021 року у справі  № 280/1446/19, суд правильно зазначив, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.
Відповідно до ч. 2  ст. 77 КАС України  в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За положенням ч. 2   ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок  щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.
Керуючись ст. 308,   311,   313,   315,   316,   321,   322,   325,   328 КАС України, суд,-

                                                 ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області - залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17.03.2023 року в адміністративній справі №280/304/23 за позовом Запорізького міського центру зайнятості  до Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії -  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не  підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко