П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/9162/22 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Віятик Н.В. 
Суддя-доповідач -  Граб Л.С.   
28 листопада 2023 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Граб Л.С. 
суддів:  Сторчака В. Ю.  Смілянця Е. С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Шаргородсьої міської ради Жмеринського району Вінницької області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Шаргородсьої міської ради Жмеринського району Вінницької області про стягнення грошової компенсації, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Шаргородсьої міської ради Жмеринського району Вінницької області, в якому просила:
-стягнути з Шаргородської міської ради Вінницької області (з рахунків розпорядника бюджетних коштів-Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області) на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки у розмірі 82525,95 грн. 
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року позов задоволено частково:
-стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Шаргородської міської ради Вінницької області на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки у розмірі 80    915,25 грн (вісімдесят тисяч дев`ятсот п`ятнадцять гривень 25 копійок).
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги,  апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.
За правилами п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає  задоволенню, виходячи із наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебувала на посаді секретаря Перепільчинецької сільської ради, з якої звільнена 02.12.2020.
01.12.2020 Перепільчинецькою сільською радою №04-К прийнято розпорядження, за змістом якого відповідно до п.1 ст.42, ч.2 ст.46, ч.1 ст.49 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та у зв`язку із приєднанням Перепільчинецької сільської ради до Шаргородської міської ради, повноваження сільського голови та секретаря Перепільчинецької сільської ради 7 скликання припиняються в день проведення першої сесії, тобто 02.12.2020. У зв`язку з чим вирішено виплатити секретарю Перепільчинецької сільської ради ОСОБА_1 компенсацію за всі невикористані нею дні щорічної (основної та додаткової) відпустки- всього 225 днів.
23.12.2021 позивач звернулася до міського голови Барецького В.І. із заявою, в якій просила розглянути питання щодо виплати їй коштів за 195 днів невикористаної відпустки за період з 15.11.2015 по 02.12.2020 у сумі 82525,95 грн.
06.04.2022 виконавчий комітет Шаргородської міської ради листом №03-01/394 повідомив, що  звернення ОСОБА_1  щодо виплати компенсації за невикористану відпустку розглянуто. Зазначено, що оскільки за цим фактом в діях посадових осіб бувшої Перепільчинецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області вбачаються ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 175 та ч. 1 ст. 172 КК України, виконавчий комітет міської ради звернувся з відповідною заявою до СВ Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення посадовими особами зазначеної сільської ради кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 175 та ч. 1 ст. 172 КК України.
29.08.2022 представник позивача-адвокат Смірнов С.М. звернувся до Шаргородської міської  ради із запитом, в якому просив надати наступні документи:
-рішення Шаргородської міської ради Вінницької області про реорганізацію Перепільчинецької сільської ради шляхом її приєднання;
-рішення Шаргородської міської ради Вінницької області про припинення повноважень секретаря Перепільчинецької сільської ради ОСОБА_1 ;  
-довідку про суми, нараховані та виплачені ОСОБА_1 при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі компенсація за всі невикористанні дні щорічної відпустки) та який розмір заборгованості перед ОСОБА_1 ;
-заяву ОСОБА_1 від 23.12.2021 щодо виплати заборгованості з компенсації за всі невикористанні дні щорічної відпустки; 
-заяву з якою Виконавчий комітет Шаргородської міської ради звернувся до СВ Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області (так зазначено в листі) про внесення до ЄРДР відомостей про вчинення посадовими особами Перепільчинецької сільської ради кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 175 та ч. 1 ст. 172 КК України (про яку Ви згадуєте у адресованому ОСОБА_1 листі за №03-01/394 від 06.04.2022) та витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за результатом її розгляду відділенням поліції.
А також інформацію у формі довідки про правові підстави та фактичні причини нездійснення виплати заборгованості ОСОБА_1 , що складається з компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, з 02.12.2020 року по сьогоднішній день, за наявності-підтверджуючі документи.
08.09.2022 у листі №03-01/848 відповідач у відповідь на адвокатський запит повідомив, що виконавчий комітет Шаргородської міської ради Вінницької області надає належним чином завірену копію рішення 2-ої сесії 8-го скликання Шаргородської міської ради Вінницької області від 14 грудня 2020 року за №18, довідку Шаргородської міської ради Вінницької області від 07.09.2022 №03-01/845, копію заяви ОСОБА_1 від 23.12.2021 та копію заяви про вчинення кримінального правопорушення від 06.04.2022 №03-01/395. Рішення Шаргородської міської ради Вінницької області про припинення повноважень секретаря Перепільчинецької сільської ради ОСОБА_1 надати не можливо, оскільки таке рішення сесією міської ради не приймалось. Витяг з ЄРДР за результатами заяви про вчинення кримінального правопорушення від 06.04.2022 №03-01/395 надати не можливо, оскільки такий документ органом поліції міській раді не надавався.
У довідці ВП №2 Жмеринського РВП у Вінницькій області від 06.09.2022 №3877/217/01-2022 повідомило, що Виконавчий комітет Шаргородської міської ради із заявами з приводу внесення до ЄРДР відомостей про вчинення посадовими особами Перепільчинецької сільської ради кримінальних правопорушень не звертався.
На повторний запит адвоката від 22.09.2022, Шаргородська міська рада повідомила, що у довідці від 07.09.2022 №03-01/845 зазначено, що заборгованість із виплати заробітної плати в річній звітності 2020 року по Перепільчинецькій сільській раді не відображена, а тому правових підстав щодо виплати заборгованості ОСОБА_1 у Шаргородської міської ради відсутні.
Постановляючи рішення в оскаржуваній частині, суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обгрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 45 Конституції України гарантовано, що кожен хто працює, має право на відпочинок.
Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.
Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні й святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Так, Законом України "Про відпустки" від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР встановлено державні гарантії права на відпустки, визначено умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Згідно зі статтею 4 вказаного Закону установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2)  додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3)  творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону №504/96-ВР).
Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.
Отже, право працюючої особи на відпочинок у формі щорічної оплачуваної відпустки закріплено Конституцією України і ніхто не може бути позбавлений такого права.  При цьому, працююча особа має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові) не використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку.
Вказане узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постановах від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19, від 21 січня 2021 року у справі №200/7905/19-а та  від 04 лютого 2021 року у справі № 160/5393/19.
Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.  
При  обчисленні  середньої заробітної плати для оплати за час відпусток  або компенсації  за невикористані відпустки, крім зазначених вище  виплат, до фактичного заробітку  включаються виплати  за  час,  протягом якого працівнику зберігається середній  заробіток  (за  час  попередньої  щорічної  відпустки,  виконання  державних і   громадських  обов`язків,  службового  відрядження, вимушеного  прогулу  тощо)  та  допомога  у  зв`язку  з тимчасовою непрацездатністю.
В той же час, колегія суддів зазначає, що в даному випадку, розрахунок компенсації за невикористану відпустку є компетенцією органу, в якому особа перебувала на посаді та який виплачував їй заробітну плату. І саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу компенсації за невикористану відпустку.
Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».
Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.
Як вбачається зі змісту наявного у справі розпорядження Перепільчинецької сільської ради №40-К від 01.12.2020 позивачу, як секретарю Перепільчинецької сільської ради, належить компенсація за всі невикористані дні щорічної (основної та додаткової) відпустки за 225 днів.
Як стверджує позивач та не спростовано відповідачем, останній виплачено компенсацію лише за 30 днів невикористаної щорічної відпустки в розмірі 12448,50 грн, що також підтверджується і довідкою Шаргородської міської ради №03-01/845 від 07.09.2022.
В той же час, як свідчать надані самим же відповідачем на виконання ухвали суду першої інстанції довідки-розрахунки, компенсація за 225 днів відпустки без відрахування обов`язкових платежів складає 93363,75 грн., а за 195 днів -80915,25 грн.
При цьому, як вірно звернуто увагу судом першої інстанції, вказані документи не містять інформації про виплату грошової компенсації позивачу.
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції в тій частині, що відповідачем протиправно не виплачено позивачу компенсацію за невикористану щорічну відпустку, а тому належним способом захисту її права буде зобов`язання Шаргородської міської ради виплатити  компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 195 днів в розмірі розрахованому самим же відповідачем.
Щодо посилання апелянта на пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду, колегія суддів вказує на таке.
Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з ч. 2 ст. 122 КАС України, перебіг строку для звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За змістом ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Строки звернення до  суду за вирішенням трудових спорів визначені статтею 233 КЗпП України (в чинній на момент виникнення спірних правовідносин редакції), відповідно до частин 1-2 якої працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни, зокрема, до статті 233 КЗпП України, відповідно до частин 1-2 якої (у новій редакції) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.   
Постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.2022 року № 1423 внесено зміни до деяких актів КМУ щодо запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, в тому числі до Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 - та установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19.12.2020 року до 30.04.2023 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211, від 20.05.2020 року № 392, від 22.07.2020 року №641.
Згідно вимог п. 1 Розділу Х «Прикінцевих положень» КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).
Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.
Аналогічна правові позиція була викладена у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2023 року у справі № 380/15245/22, від 17 серпня 2023 року у справі № 380/14039/22 та від 08 листопада 2023 року у справі № 380/8154/23.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про поважність підстав пропуску строку звернення до суду ОСОБА_1 .
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 122, 242, 243, 250, 304, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Шаргородсьої міської ради Жмеринського району Вінницької області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Граб Л.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Сторчак В. Ю.    Смілянець Е. С.