ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 жовтня 2023 року 
м. Київ
справа № 613/1247/15-к
провадження № 51-2654км23 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,  
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового
засідання                             ОСОБА_4 ,
прокурора                           ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 6 лютого 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42015200000000179, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Саратов Російської Федерації, жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 371, ч. 2 ст. 375 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувалась у прийнятті завідомо незаконного рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, вчиненому в інших особистих інтересах, а також у постановленні завідомо неправосудної ухвали, вчиненому з корисливих мотивів чи в інших особистих інтересах, за наступних обставин.
Так, слідчий суддя Ковпаківського районного суду м. Суми ОСОБА_6 , діючи умисно, з метою постановлення завідомо неправосудних ухвал при фактичному здійсненні правосуддя, з кар`єристських мотивів та інших особистих інтересів, достовірно знаючи, що учасники мирної акції протесту були затримані та повідомлені про підозру у вчиненні тяжкого злочину, всупереч вимогам ч. 1 ст. 276 КПК, за відсутності достатніх, належних та допустимих доказів, які б вказували на обґрунтованість підозри ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 341 КК, та ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 ст. 341 КК, чітко усвідомлюючи, що ризики, які б давали будь-які підстави вважати, що вони можуть вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК, відсутні, враховуючи, що відомості, викладені у клопотаннях про обрання їм запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, є недостовірними, не були доведені прокурором у ході судового засідання, усвідомлюючи завідомо неправосудний характер прийнятого рішення і бажаючи цього, всупереч вимогам ч. 3 ст. 176, ч. 2 ст. 177, ч. 1 ст. 178, ч. 1 ст. 194 КПК, 28 та 29 січня 2014 року, перебуваючи у нарадчій кімнаті склала, підписала та постановила, оголосивши у судовому засіданні, завідомо неправосудні ухвали про застосування запобіжних заходів у вигляді домашнього арешту відносно  ОСОБА_7 та особистого зобов`язання відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - учасників мирної акції протесту, що відбулась 26-27 січня 2014 року біля будівлі Сумської обласної ради. 
Вироком Богодухівського районного суду Харківської області від 19 жовтня 2021 року  ОСОБА_6 визнано невинуватою та виправдано у зв`язку з недоведеністю в діях останньої складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 371 та ч. 2 ст. 375 КК.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а вирок суду - без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. На думку прокурора, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив та не надав належної оцінки сукупності зібраних доказів, які підтверджують винуватість ОСОБА_6 , що призвело до ухвалення незаконного рішення. Апеляційний суд, всупереч вимог ст. 419 КПК, не перевірив доводів апеляційної скарги прокурора про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, а також щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до безпідставного виправдання ОСОБА_6 , та залишивши скаргу сторони обвинувачення без задоволення, не зазначив підстав, з яких визнав її необґрунтованою. Крім того суд апеляційної інстанції допустив порушення ст. 404 КПК, оскільки безпідставно відхилив клопотання прокурора про повторне дослідження доказів, внаслідок чого не встановив дійсних обставин справи та необґрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції.
У запереченнях на касаційну скаргу прокурора, виправдана ОСОБА_6 просить залишити її без задоволення, а рішення апеляційного суду без зміни. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити. 
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він уповноважений лише перевіряти правильність застосування судом норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості й вмотивованості судового рішення, убачається, що: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 404 КПК, апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку щодо його відповідності нормам кримінального та процесуального законів, фактичним обставинам кримінального провадження, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.
Зважаючи на законодавчі приписи, а також положення ст. 419 КПК, суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у кримінальному провадженні та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. 
До того ж, суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК. 
Недотримання вказаних положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що під час перегляду вироку щодо ОСОБА_6 апеляційний суд зазначених вимог закону в повному обсязі не дотримався.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, не погоджуючись із вироком місцевого суду, прокурор подав апеляційну скаргу у якій посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просив скасувати цей вирок суду та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_6 винуватою у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень. 
Прокурор просив призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 3 ст. 371 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк 3 роки, за ч. 2 ст. 375 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, та на підставі ст. 284 КПК кримінальне провадження в цій частині закрити, у зв`язку з визнанням вказаної статті неконституційною рішенням Конституційного Суду від 11 червня 2020 року № 7-р/2020. 
При цьому на обґрунтування своїх доводів сторона обвинувачення посилалася на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги докази, які вказують на незаконне та безпідставне притягнення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності та обрання слідчим суддею ОСОБА_6 стосовно них запобіжних заходів. 
Зокрема, прокурор посилався на досліджені у судовому засіданні матеріали кримінального провадження від 26 січня 2014 року за фактом захоплення приміщення Сумської обласної ради, та вказував, що під час досудового розслідування даного провадження затримувались ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , яким слідчим суддею Ковпаківського районного суду м. Суми обирались запобіжні заходи. 
Наголошував на тому, що ухвалою апеляційного суду від 20 лютого 2014 року скасовано ухвалу слідчого судді ОСОБА_6 від 28 січня 2014 року та постановлено нову, якою у клопотанні прокурора про обрання стосовно ОСОБА_7 запобіжного заходу було відмовлено. При цьому, апеляційний суд констатував, що матеріали надані стороною обвинувачення не містять ґрунтовних доказів наявності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 341 КК, а в ухвалі слідчого судді не містяться відомості про суть та правову кваліфікацію правопорушення, в якому підозрювався ОСОБА_7 .
Також, прокурор вказував, що у вищезгаданих матеріалах кримінального провадження наявна постанова від 24 лютого 2014 року про закриття кримінального провадження від 26 січня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 341 КК за відсутністю складу злочину в діях ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та інших. 
Крім того, прокурор зазначав про помилковість висновку місцевого суду відносно того, що стороною обвинувачення не доведено, яку завідомо неправильну норму матеріального права застосовано слідчим суддею ОСОБА_6 під час ухвалення рішень, чи які грубі порушення норм процесуального права допущено нею під час розгляду клопотань про обрання потерпілим запобіжних заходів, чи яка завідома невідповідність міститься у висновках викладених нею в ухвалах суду, що не відповідала фактичним обставинам справи. 
В обґрунтування своєї позиції сторона обвинувачення посилалась на зміст обвинувального акта, з якого, на думку прокурора, чітко вбачається формулювання обвинувачення, що інкримінувалось ОСОБА_6 , а саме те, що при розгляді клопотань про обрання запобіжних заходів вона діяла всупереч вимогам ч. 3 ст. 176, ч. 2 ст. 177, ч. 1 ст. 178, ч. 1 ст. 194 КПК, що підтверджується дослідженими в ході судового розгляду матеріалами відповідних судових справ Ковпаківського районного суду м. Суми та аудіозаписами судових засідань.  
Стверджував, що суд не розкрив у своєму рішенні суть та зміст доказів наданих стороною обвинувачення, а лише їх перелічив та зазначив, що жодного доказу на підтвердження вчинення ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, не надано. При цьому, судом необґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про необхідність проведення тимчасового доступу під час судового розгляду до оригіналу судових справ Ковпаківського районного суду м. Суми з метою повного та всебічного з`ясування всіх обставин кримінального провадження. 
Наголошував на неправильності висновку місцевого суду про те, органом досудового розслідування залучені до кримінального провадження потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 без наявних для того правових підстав. Також стверджував, що висновок викладений у вироку суду про те, що суддя не являється суб`єктом злочину, передбаченого ст. 371 КК, взагалі не аргументований.
Враховуючи викладене, прокурор просив повторно дослідити докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, перелік яких наведено в апеляційній скарзі. У задоволенні зазначеного клопотання прокурора апеляційним судом було відмовлено.
Відповідно до вимог ст. 404 ч. 3 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Разом з тим, враховуючи загальні засади кримінального провадження, а саме принцип безпосередності дослідження доказів, та вимоги апеляційної скарги щодо ухвалення нового вироку, на думку Суду, прохання прокурора про повторне дослідження доказів у даному конкретному кримінальному провадженні не було необґрунтованим в розумінні ч. 3 ст. 404 КПК.
Крім того, незважаючи на те, що апеляційна скарга містила численні мотивовані аргументи (щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність), у зв`язку з чим виправдання ОСОБА_6 , на думку прокурора, було неправильним, апеляційний суд їх належним чином не перевірив і не надав на них вичерпних відповідей, чим порушив вимоги ст. 419 КПК.
При цьому, суд апеляційної інстанції не врахував того, що фактично він виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.
Крім того, прокурор в апеляційній скарзі просив допитати свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .
Проте, як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд не вирішив клопотання прокурора в частині повторного допиту зазначених осіб.
Погоджуючись із висновками, викладеними у вироку, апеляційний суд обмежився формальним посиланням на показання потерпілих, попри те, що їх оцінка оспорювалася разом із висновками місцевого суду.
При цьому, хоча прокурор указував в апеляційній скарзі і на конкретні докази, які на його думку, спростовували висновки місцевого суду, апеляційний суд їх не перевірив, у тому числі шляхом повторного дослідження обставин, і не оцінив у сукупності.
Отже, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, що у відповідності  з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для скасування такого рішення.
Враховуючи доводи касаційної скарги прокурора, вона підлягає до часткового задоволення, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, в ході якого необхідно врахувати вищенаведене, ретельно перевірити доводи апеляційної скарги прокурора, за необхідності й наявності відповідних підстав повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, та постановити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 6 лютого 2023 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                         ОСОБА_3