_____

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 року                                                                                   
м. Чернівці
справа № 724/1615/23
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Одинака О. О.
суддів Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.,
секретар Скулеба А. І.

позивач  ОСОБА_1 

відповідач  ОСОБА_2 

апеляційна скарга  ОСОБА_2 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2023 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Єфтеньєв О. Г.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2023 року  ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом.

Позивачка просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію в розмірі 241 085 гривень.

В обґрунтування позову зазначала, що 24 лютого 2021 року рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області у справі № 724/1928/20 шлюб між нею та відповідачем, який був зареєстрований 03 жовтня 2008 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції за актовим записом № 1748, було розірвано. У період шлюбу позивачка та відповідач придбали два автомобіля марки «Toyota Corolla» 2014 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 та марки «Mercedes Vito» 2000 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 ., які зареєстрували за відповідачем.
В лютому 2023 року позивачці стало відомо про те, що відповідач відчужив без її відома та згоди придбані ними транспортні засоби. Жодних коштів, як компенсацію за продані спільні автомобілі чи на потреби позивачки, відповідач не передавав.
Згідно з висновком судового експерта від 28 березня 2023 року середня ринкова вартість вказаних вище двох транспортних засобів в загальному становить 482 170 гривень.
Отже, загальна вартість частки позивачки від проданих автомобілів становить 241 085 гривень.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Жодних угод щодо розпорядження спільного майна між позивачкою та відповідачем не укладалось.
Автомобілі не підлягають поділу в натурі, оскільки є неподільною річчю, а тому їх вартість слід врахувати при поділі майна подружжя.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 140 677 гривень 50 копійок.
В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судом встановлено, що автомобіль марки «MERCEDES-BENZ VІТО 110 CDI» 2000 року випуску було придбано відповідачем у шлюбі 05 травня 2015 року та продано 28 квітня 2022 року, після розірвання шлюбу з позивачкою. 

Вартість вказаного автомобіля становить 152 860 гривень.
Отже, розмір компенсації позивачці за продаж відповідачем вказаного автомобіля становить 76430 гривень.
Відповідач не надав суду доказів того, що зазначений автомобіль був придбаний ним за власні особисті кошти.
Також судом встановлено, що автомобіль «ТОYОТА COROLLA» 2014 року випуску був придбаний відповідачем у шлюбі 04 липня 2018 року та продано ним 30 грудня 2020 року під час розгляду в суді цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Відповідач не надав суду доказів, що кошти від продажу автомобіля «ТОYОТА COROLLA» були використані в інтересах сім`ї.
Вартість вказаного автомобіля становить 329 310 гривень
Однак, судом при вирахуванні компенсації, яку слід стягнути з відповідача на користь позивачки за вказаний проданий автомобіль, було враховано те, що 02 липня 2018 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 позику у розмірі 8500 доларів США та вказані кошти ОСОБА_2 використав в інтересах сім`ї для купівлі автомобіля ТОYОТА COROLLA.
Отримання відповідачем кошти є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а отже і їх повернення покладається на обох із подружжя.
Станом на час розірвання шлюбу 24 лютого 2021 року було повернуто за договором позики лише 4000 доларів США.
Суду не надано доказів, що повернуті кошти в розмірі 4000 доларів США були повернуті саме за особисті кошти відповідача, а тому фактично вони в силу положень СК України вважаються спільними коштами подружжя.
Щодо іншої частини повернення позики 4500 доларів США відомостей у суду немає.
Отже, після розірвання шлюбу у сторін є рівний обов`язок повернути іншу частину позику у розмірі 125 505 гривень.
В даному випадку, вираховуючи компенсацію за вказаний автомобіль, суд виходив із суми 254 000 гривень, яка вказана у договорі купівлі – продажу від 30 грудня 2020 року № 7341/2020/2366942.
Отже, розмір компенсації, який слід стягнути з відповідача на користь позивачки, за такий автомобіль становить 64 247 гривень 50 копійок.
Відповідачем не надано доказів того, що спірні автомобілі були придбані відповідачем з метою здійснення ним господарської діяльності як фізичної особи – підприємця.
Отже, оскільки судом встановлено, що спірні автомобілі є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя сторін набутими ними за час шлюбу та оскільки відповідно до вимог закону та досліджених в судовому засіданні наданих сторонами доказів, частки майна дружини та чоловіка є рівними та обов`язки по договору позики також є рівними, суд дійшов висновку про те, що позивачка має право на грошову компенсацію в розмірі 140 677 гривень 50 копійок, за продаж відповідачем автомобілів, які відповідач відчужив без її згоди.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги 

В апеляційній скарзі ОСОБА_2  просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у позові в повному обсязі.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Автомобіль марки «MERCEDES-BENZ VІТО 110 CDI» був придбаний відповідачем з метою здійснення підприємницької діяльності.
Джерелом походження коштів в розмірі 2500 доларів США не є кошти зароблені спільною працею його та дружини, а є коштами, які йому передала його матір.
Договір позики був укладений відповідачем без відома позивачки та є його особистим боргом.
Отримані ним кошти за вказаним договором позики були використані ним не в інтересах сім`ї, а для його підприємницької діяльності.
Кошти в розмірі 4000 доларів США за договором позики були повернуті відповідачем та його матір`ю.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Інший учасник справи відзив на апеляційну скаргу не подавав.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
03 жовтня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, який розірвано 24 лютого 2021 року Хотинським районним судом Чернівецької області.
З листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС Головного сервісного центру МВС від 06 вересня 2023 року вбачається, що з 05 травня 2015 року по 28 квітня 2022 року автомобіль марки «МERCEDES-BENZ VІТО 110 CDI», 2000 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , був зареєстрований за ОСОБА_2 .
З 04 липня 2018 року по 30 грудня 2020 року автомобіль марки «ТОYОТА COROLLA», 2014 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , був зареєстрований за ОСОБА_2 .
Відповідно до договору купівлі продажу № 7342/2022/3153581 від 28 квітня 2022 року ОСОБА_2 продав, а покупець ОСОБА_4 , купив автомобіль марки «МERCEDES-BENZ VІТО 110 CDI» за 158 484 гривень.
Згідно з договором купівлі – продажу № 7341/2020/2366942 від 30 грудня 2020 року ОСОБА_2 продав та ОСОБА_5 купив автомобіль марки «ТОYОТА COROLLA» за 254 000 гривень.
Згідно з висновком експерта № 43 від 28 березня 2023 року за результатами автотранспортної експертизи встановлено, що середня ринкова вартість транспортного засобу для автомобіля марки «TOYOTA COROLLA», 2014 року випуску, з об`ємом двигуна 1329 см.куб., тип двигуна – бензин, тип кузова – седан, без його огляду у цінах станом на проведення експертизи становить 329 310 гривень, а для автомобіля марки «MERCEDES BENZ VITO 110 CDІ», 2000 року випуску, з об`ємом двигуна 2148 см.куб., тип двигуна – дизель, тип кузова – пасажирський, без його огляду у цінах станом на проведення експертизи становить 152 860 гривень.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.
Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна,за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Згідно з абзацом 2 частини другої статті 372 ЦК України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).
У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Відповідно до частини другої статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Верховний Суд у постанові від 04 жовтня 2023 року у справі № 345/2224/20 зазначив про те, що транспортний засіб є рухомим майном та одночасно неподільною річчю. 
Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.
Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.
У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.
Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.
Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц, від 30 вересня 2020 року у справі № 552/1514/19, від 13 лютого 2023 року у справі № 161/13240/21, від 05 липня 2023 року у справі № 295/98/21.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки спірні транспортні засоби, які були зареєстровані за ОСОБА_2 , були набуті у власність сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти та за кошти, отримані відповідачем за договором позики в інтересах сім`ї, та сторонами не спростовано презумпцію спільності зазначеного майна, вказане рухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя і належить їм у рівних частках.
Установивши, що відповідач відчужив спірні автомобілі без згоди ОСОБА_1 , а витрат коштів від продажу спірного рухомого майна в інтересах сім`ї не довів, суд дійшов правильного висновку про те, що порушені права позивачки підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відповідача на її користь вартості 1/2 частини спірного автомобіля «MERCEDES-BENZ VІТО 110 CDI»,2000 року випуску, у розмірі 76 430 гривень та частини вартості спірного автомобіля «TOYOTA COROLLA», 2014 року випуску, з урахуванням неповернутої сторонами суми в розмірі 4500 доларів США за договором позики від 02 липня 2018 року, у розмірі 64 247 гривень 50 копійок.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Безпідставним є аргумент апеляційної скарги про те, що кошти отримані ним за договором позики, є особистим боргом відповідача та вказані кошти були використані ним не в інтересах сім`ї, а для підприємницької діяльності.
ОСОБА_2 не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин. 
У постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі № 367/7110/14 (провадження № 61-12957св19) зазначено, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям за час шлюбу, відтак, право на це майно у рівних частках набули позивач і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір. У зв`язку із зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя .
Наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки у розумінні вимог статті 57 СК України спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача. (постанови Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 та від 24 листопада 2021 року у справі № 712/11174/19-ц).
Не доведено відповідачем і обставин отримання ним від матері коштів на придбання автомобіля «MERCEDES-BENZ VІТО 110 CDI», 2000 року випуску, у розмірі 2500 доларів США.
Помилковим є і аргумент апеляційної скарги про те, що спірні автомобілі не можуть вважатися спільною сумісною власністю подружжя, оскільки були придбані відповідачем з метою здійснення ним підприємницької діяльності.
Майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для здійснення господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів, а тому саме по собі використання ОСОБА_2 спірного майна в підприємницькій діяльності, не спростовує поширення на спірні транспортні засоби, реєстраційним власником яких він був, правового режиму спільної сумісної власності подружжя. 
З огляду на встановлене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що таке рухоме майно підлягає поділу між сторонами, частки яких у такому майні, відповідно до статті 70 СК України, є рівними.
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в постанові від 06 грудня 2021 року у справі № 161/7804/19.
При цьому колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції при визначенні розміру компенсації, яка підлягала стягненню з відповідача на користь позивачки за автомобіль «ТОYОТА COROLLA», 2014 року випуску, помилково було взято до уваги вартість вказаного автомобіля, зазначену у договорі купівлі – продажу від 30 грудня 2020 року у розмірі 254 000 гривні, а не у висновку експерта за результатами автотранспортної експертизи від 28 березня 2023 року у розмірі 329 310 гривень.
Щодо вартості майна, що підлягає поділу, то його вартість необхідно визначати з дійсної його вартості на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19).
Враховуючи, що автотранспортна експертиза від 28 березня 2023 року була проведена пізніше, аніж був укладений договір купівлі-продажу спірного автомобіля, суд першої інстанції повинен був виходити з вартості такого транспортного засобу, який підлягав поділу, встановленої саме висновком такої експертизи.
У такому разі, з відповідача на користь позивачки підлягала стягненню більша сума компенсації за вказаний транспортний засіб.
Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).
Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, чи оскаржувати рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та в яких межах.
Принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (постанови Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21, 21 червня 2023 року у справі № 757/42885/19-ц, від 23 листопада 2023 року у справі № 466/725/20).
Зважаючи на те, що позивачка ОСОБА_1 не оскаржувала рішення суду першої інстанції з наведених вище підстав та не просила змінити рішення суду першої інстанції в частині розміру компенсації, який підлягає стягненню з відповідача на її користь за транспортний засіб «ТОYОТА COROLLA», 2014 року випуску, колегія суддів, беручи до уваги зазначений вище правовий висновок Верховного Суду щодо недопустимості погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення, вважає за необхідне залишити таке рішення суду першої інстанції у вказаній частині без змін.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 14 грудня 2023 року.

Головуючий                                                 Олександр ОДИНАК 

Судді:                                                          Мирослава КУЛЯНДА

                                                               Наталія ПОЛОВІНКІНА