П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
15 листопада 2023 року                                                                                         м. Київ
 
Справа №461/1180/20-ц
Провадження № 22-ц/824/8216/2023
 
            Резолютивна частина постанови оголошена 15 листопада 2023 року
            Повний текст постанови складено 16 листопада 2023 року
 
            Київський апеляційний  суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
                                    судді-доповідача  Стрижеуса А.М., 
                                    суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
                                    секретаря: Мандрики О.П.
сторони:         
позивачі          ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
відповідач      Держава Україна в особі Міністерства юстиції України, 
треті особи    ОСОБА_3 , Державна казначейська служба України 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скарго  ОСОБА_1 , ОСОБА_2  на рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, треті особи: ОСОБА_3 , Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
 
В С Т А Н О В И В:
            У лютому 2020 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Галицького районного суду м. Львова з позовом до відповідача Держави України в особі Міністерства юстиції України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
            Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивачі вказують, що на виконанні в Галицькому відділі державної виконавчої служби органу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 09.09.2011 року у справі № 2-446/11, відповідно до якого боржником є Львівське міське комунальне підприємство ЛМКП «Айсберг». Проте, відповідачем упродовж 7 років та 10 місяців в порушення вимог законодавства не виконано вказане рішення суду, чим було завдано позивачам значної матеріальної та моральної шкоди, яка полягає у постійних душевних стражданнях, переживаннях, безвихідності, безпомічності, психологічних та нервових зривах, невизначеності у можливості реалізації своїх прав та законних інтересів. Крім того, позивачам спричинено фізичні страждання в результаті порушення норм температури в будинку, в якому вони проживають, умови проживання у їх квартирі не відповідають встановленим нормам, оскільки ЛМКП «Айсберг» здійснюється неналежне утримання будинку, в якому вони проживають. Такі порушення, як стверджують позивачі, стали наслідком погіршення їх здоров`я, внаслідок чого вони отримали інвалідність другої групи. За таких обставин, позивачі просили стягнути на їх користь грошову компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 350 000 грн. та матеріальну компенсацію в розмірі 39 512,21 грн., що виставляє їм боржник у справі Львівське міське комунальне підприємство (ЛМКП) «Айсберг», як вигаданий борг, та відновити їхнє порушене право бути споживачем послуг через укладення договорів з надання послуг по утриманню будинку та надання послуг по вивезенню твердих побутових відходів з боржником ЛМКП «Айсберг», шляхом виконання вказаного рішення суду. Заподіяну матеріальну та моральну позивач просять стягнути з відповідача на підставі ст. 1167, 1173, 1174 ЦК України. Посилаючись на норми Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», вважають, що рішення повинно бути виконано в порядку передбаченому саме цим законом.
            Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 11.02.2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України. 
            Постановою Львівського апеляційного суду від 19.02.2021 року ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 11.02.2020 року скасовано і направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
            Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 17.03.2021 року справу направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.
            Відповідно до протоколу атоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Батрин О.В. 
            Ухвалою суду від 06.07.2021 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків.
            01.10.2021 року до суду надійшла заява позивачів про усунення недоліків позовної заяви на виконання вимог ухвали суду від 06.07.2021 року.
            01.10.2021 року позивачі подали заяву про зміну та збільшення позовних вимог, відповідно до якої просили стягнути грошову компенсацію за заподіяну моральну шкоду у розмірі 3 500 000 грн. та матеріальну шкоду у розмірі 201 960 грн. Зокрема, позивачі в обґрунтування вимог про відшкодування матеріальної шкоди додатково зазначили, що ними були понесені витрати для захисту та відновлення їх порушених прав у судах у розмірі 7 129,80 грн., зокрема, такі витрати понесені позивачами на канцелярські та інші потреби задля забезпечення подання до суду скарг, заяв, клопотань під час оскарження тих чи інших дій (бездіяльності) органів виконавчої служби. Також, вважають, що ними були понесені матеріальні збитки через неналежне надання послуг по утриманню будинку ЛМКП «Айсберг». 
            Ухвалою суду від 04.10.2021 року відкрито провадження у справі та призначено в підготовче засідання на 03.12.2021 року.
            Ухвалою суду від 19.01.2022 року задоволено клопотання позивачів про проведення судового засідання у режимі відеоконференції з Львівським апеляційним судом, призначеного на 18.03.2022 року.
            04.02.2022 року представником відповідача ОСОБА_4 до суду надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечила проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що державним виконавцем вчинено всі можливі дії для виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 09.09.2011 року № 2-446/11 у передбачені чинним законодавством України. Інших заходів примусового характеру у випадку невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, законодавством не передбачено. Виконавчий документ направлено до суду, який його видав і відсутні підстави для відновлення виконавчого провадження.
            Вважає, що вимоги позову щодо відшкодування матеріальної шкоди є необґрунтованими, оскільки у такий спосіб позивачі намагаються за рахунок держави погасити борг за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території ЛМКП «Айсберг», який було стягнуто рішенням суду у справі № 461/12597/15 у розмірі 13 527,94 грн. А отже, вважає такі дії позивачів недобросовісними. У свою чергу вимоги позову про відшкодування моральної шкоди, які заявлені до держави в особі відповідача є неналежним способом захисту прав позивачів, оскільки в обґрунтування вказаних вимог, позивачі посилаються на те, що їм не надаються належні послуги з утримання будинку, а умови проживання в квартирі не відповідають встановленим нормам закону, що на думку позивачів, спричинено саме діями ЛМКП «Айсберг» і внаслідок чого у позивачів погіршився стан здоров`я і вони отримали інвалідність другої групи. А отже, вимоги пов`язані з управлінням багатоквартирним будинком, позивачі мають право заявляти до управителя, а не до держави. Також вважає, що позивачами не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, а також не надано доказів того, що вони дійсно зазнали моральних страждань саме внаслідок протиправних дій (бездіяльності) відповідача. Крім того, позивачі не надали доказів наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача, не обґрунтували розмір заявленої до стягнення суми відшкодування моральної шкоди.
            Ухвалами суду від 18.03.2022 року, від 30.08.2022 року задоволені клопотання позивачів про проведення судового засідання в режимі відеоконференції з Львівським апеляційним судом, призначеного на 09.11.2022 року.
            Ухвалою суду від 09.11.2022 року у справі закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду на 07.02.2023 року в режимі відеоконференції з Львівським апеляційним судом.
            11.11.2022 року на адресу суду надійшла заява позивача ОСОБА_1 про відвід головуючого судді Батрин О.В. у справі, оскільки 09.11.2022 року не відбулось судове засідання в режимі відеоконференції з Львівським апеляційним судом, що свідчить про обґрунтовані сумніви щодо об`єктивності та упередженості судді Батрин О.В. при розгляді справи.
            Ухвалою суду від 22.11.2022 року (суддя Григоренко І.В.) у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід головуючого судді Батрин О.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави України в особі Міністерства юстиції України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено, так як наведені позивачем в заяві обґрунтування, не можуть бути підставою для відводу судді у справі, оскільки вони не містять обставин, які б вказували на упередженість судді Батрин О.В. 
            31.01.2023 року від позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 надійшло клопотання про долучення письмового доказу у справі, а саме ухвали Галицького районного суду м. Львова від 10.01.2023 року у справі № 461/4855/22.
            Ухвалою суду від 07.02.2023 року у задоволенні клопотань позивачів ОСОБА_1 ОСОБА_2 про призначення юридичної експертизи та судово-медичної експертизи відмовлено, оскільки питання, які позивачі просять винести на розгляд експертиз, виходять за межі розгляду справи.
            Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави України в особі Міністерства юстиції України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовлено.
            Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам, що мають значення для справи, судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 
від 24 квітня 2023 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу.
Київським апеляційним судом відповідно до ухвали суду від 06 квітня 2023 року матеріали цивільної справи №461/1180/20-ц витребувано з Печерського районного суду м. Києва.
21 липня 2023 року Київським апеляційним судом повторно направлено для виконання копію ухвали про витребування цивільної справи з Печерського районного суду м. Києва.
09 серпня 2023 року матеріали цивільної справи за №461/1180/20-ц надійшли до Київського апеляційного суду.
14 серпня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва.
            Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 вересня 2023 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.
            Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2023 року  задоволено клопотання позивачів про проведення судового засідання в режимі відеоконференції з Львівським апеляційним судом, призначеного на 15 листопада 2023 року на 16 год.15 хв.
            04 вересня 2023 року Міністерством юстиції України подано відзив на апеляційну скаргу, в якому Міністерство юстиції України заперечує проти доводів апеляційної скарги, вважає їх безпідставними.
            У відзиві зазначає, що судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, які мають значення для справи, досліджено докази в їх сукупності та правильно застосовано норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, не порушено норми процесуального права. Висновки суду першої інстанції відповідають установленим обставинам справи та не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, а відтак доводи апеляційної скарги про те, що суд неправильно застосував норми матеріального права, є помилковими.
            21 вересня 2023 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали заперечення на відзив від особи котра хотіла б представляти Державу Україну, зазначивши що до сьогодні вони не отримали жодного рішення Печерського районного суду м. Києва від 07.02.2023 у справі №461/1180/20-ц, тому щось писати в заперечення на так званий відзив неможна.
            В судовому засіданні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в режимі відоеконференцзв`язку підтримали доводи апеляційної скарги.
            Представник МЮ України Євглевська О.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
 
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
            Судом встановлено, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 09 вересня 2011 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ЛМКП «Айсберг» про зобов`язання до вчинення дій задоволено. Зобов`язано ЛМКП «Айсберг» виконати вимогу Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року щодо укладення договору «Про надання послуг з утримання будинку» та укласти договір «Про надання послуг з утримання будинку» з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано ЛМКП «Айсберг» виконати вимогу Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року щодо укладення договору та укласти договір «Про надання послуг з вивезення побутових відходів на основі типового договору» відповідно до Постанови КМУ № 1070 від 10 грудня 2008 року «Про затвердження Правил надання послуг з вивезення побутових відходів» з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо судових витрат (т. 1 а.с. 50).
            На виконання зазначеного рішення Галицьким районним судом м. Львова 01 листопада 2011 року видано виконавчий лист № 2- 446/11 (т. 1 а.с. 51).
            04 травня 2012 року державним виконавцем Галицького ВДВС ЛМУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 та надано боржнику самостійний термін для виконання до 11 травня 2012 року (т. 4 а.с. 71-72).
            Постановою державного виконавця Галицького ВДВС ЛМУЮ від 28 вересня 2012 року виконавче провадження закінчено, оскільки згідно з актами державного виконавця боржником виконавчий документ не виконано (т. 4 а.с. 7).
            Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03.02.2014 року у справі           № 1304/9330/12 скасовано постанову державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Галяс С.І. від 28 вересня 2012 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 та зобов`язано поновити виконавче провадження з виконання рішення Галицького районного суду м .Львова у справі № 2-446/11 від 09 вересня 2011 року (т. 1 а.с. 61-63).
            Скасовуючи вказану постанову про закінчення виконавчого провадження, суд посилався на те, що державним виконавцем не було вжито усіх передбачених виконавчих дій з виконання виконавчого листа № 2-446/11, виданого 01 листопада 2011 року, що свідчить про те, що оскаржувана постанова була винесена передчасно та з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження».
            13 лютого 2015 року державним виконавцем на виконання вимог ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» на адресу Галицького районного суду м. Львова скеровано постанову про відновлення виконавчого провадження № НОМЕР_1 (т. 3 а.с. 216).
            05 лютого 2019 року державним виконавцем на підставі п. 11 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.
            Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 08 квітня 2019 року визнано неправомірними дії державного виконавця Галицького відділу ДВС міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області щодо прийняття постанови від 05 лютого 2019 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 та зобов`язано державного виконавця Галицького відділу ДВС міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області відновити виконавче провадження № НОМЕР_1.
            Постановою державного виконавця від 07 травня 2019 року виконавче провадження відновлено.
            23 лютого 2021 року державним виконавцем надіслано на адресу правоохоронних органів повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного з невиконанням рішення суду (т. 2 а.с. 69-71).
            03 березня 2021 року державним виконавцем, керуючись вимогами п. 16 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (т. 2 а.с. 75-76).
            13 червня 2022 року державним виконавцем на підставі п.11 ч.1 ст.39, ст.40  Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження
            10 січня 2023 року Галицьким районним судом м. Львова визнано дії державного виконавця щодо прийняття постанови від 03 березня 2021 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 неправомірними та скасовано постанову від 13 червня 2022 року винесену державним виконавцем про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» по виконавчому листу № 2-446/11, зобов`язано державного виконавця відновити виконавче провадження № НОМЕР_1.
            Протиправність дій державного виконавця встановлена ухвалами Галицького районного суду м. Львова від 08 квітня 2019 року та від 10 січня 2023 року, а тому відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України ця обставина доказуванню не підлягає.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основим Законом України принципу верховенства права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам Київський апеляційний суд виходить із такого.
         Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
            Відповідно до положень ст. 124 Конституції України, ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними чи юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
            Відповідно до положення ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
            Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
            За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом, - моральною шкодою.
         Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
         Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
         Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
            Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
         Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
         Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяно шкоду. Водночас залучення або ж незалучення до судового вирішення спору такого органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не орган державної влади, який порушив права чи інтереси позивача.
         Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27 листопада 2019 року  у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19).
         У справі, що переглядається, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили стягнути шкоду з держави Україна, оскільки вважали, що через незаконні дії органів державної влади вони зазнали душевних страждань.
            Залучення до вирішення судового спору Міністерства юстиції України та незалучення органу, діями якого безпосередньо заподіяно шкоду позивачеві, не впливає на правильне визначення належного відповідача у справі, яким є держава, а не орган, діями якого, на переконання позивача, заподіяно шкоду.
            Отже, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, який, на думку позивачів, має відповідати за завдану йому шкоду.
            Встановлено, що державним виконавцем не здійснювалися в повній мірі заходи щодо забезпечення виконання рішення суду в примусовому порядку, окрім того обставина протиправної бездіяльності останнього встановлена судовими рішеннями, проте ніяким чином не посприяла в подальшому належному виконанню державним виконавцем його обов`язків.
            Державним виконавцем не здійснювалися в повній мірі заходи щодо забезпечення виконання рішення суду в примусовому порядку, що встановлено відповідними судовими рішеннями та призвело до порушення права позивачів, що проявилося у постійних душевних стражданнях, переживаннях, безвихідності, безпомічності, психологічних та нервових зривах, невизначеності у можливості реалізації своїх прав та законних інтересів, а отже суд дійшов висновку що позивачам дійсно було завдано моральної шкоди.
            Зважаючи на зазначене, колегія суддів дійшла висновків про обґрунтованість позовних вимог й відповідних доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та незаконність оскаржуваного судового рішення.
         Визначаючи розмір морального відшкодування, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , суд виходить з такого.
         Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
         Розмір відшкодування має необхідним і достатнім для покриття завданої шкоди з огляду на її характер. Цей розмір має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Аналогічний висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня  2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19)).
         Суд враховує, що невиконання рішення суду в примусовому порядку, призвело до порушення прав позивачів, що проявилося у постійних душевних стражданнях, переживаннях, безвихідності, безпомічності, психологічних та нервових зривах, невизначеності у можливості реалізації своїх прав та законних інтересів, а отже суд дійшов висновку що позивачам дійсно було завдано моральної шкоди. 
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16).
         На переконання суду, розмір відшкодування, який підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з дотриманням принципів розумності та пропорційності, має становити по 10 000,00 грн. кожному.
Розглядаючи справу, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, неправильно визначився з характером спірних правовідносин, у зв?язку із чим дійшов неправильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди.
            Разом з тим, суд першоїх інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимого щодо відшкодування матеріальної шкоди, оскільки невиконання рішення суду не може ототожнюватися із завданою позивачам майновою шкодою, оскільки не укладення договору щодо надання комунальних послуг на підставі судового рішення, ухваленого на користь позивачів, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.
         Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина друга статті 376 ЦПК України).
Зважаючи на те, що обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 лютого 2023 року підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
За правилами частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є такими, що в силу закону звільнені від спати судового збору за подання позову та апеляційної скарги.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц, провадження № 14-57цс18, а також Верховного Суду, викладеними у постанові 
від 20 січня 2021 року у справі № 490/2254/20-ц, провадження № 61-14597св20,
від 17 березня 2021 року у справі № 243/11705/18, від 17 березня 2021 року у справі 
№ 461/707/16-ц, від 30 червня 2021 року у справі № 204/8696/20-ц провадження 
№ 61-7183св21 та від 17 серпня 2022 року у справі № 554/6022/21 провадження 
№ 61-16761св21.
Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та скасування рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 лютого 2023  року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, судові витрати слід віднести на рахунок держави.
            Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити частково.
Рішення Печерськогорайонного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 по 10000 грн. кожному в рахунок компенсації моральної шкоди.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги віднести на рахунок держави.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач:                                                                А.М. Стрижеус
                
Судді:                                                                                   Л.Д. Поливач
 
                                                                                               О.І. Шкоріна