УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/11040/23 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г. 
Категорія 40 Доповідач Трояновська  Г. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:
Головуючого - судді Трояновської Г.С.
суддів: Павицької Т.М., Микитюк О.Ю.
з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 295/11040/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на іпотечне майно
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 27 вересня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Перекупки І.Г. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ТОВ «ОТП Факторінг Україна» звернулося до суду із названим позовом та просило звернути стягнення на підставі Договору іпотеки № PML-010/185/2008 від 21.02.2008 р. на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в порядку визначеному Законом України «Про виконавче провадження», в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ML-010/210/2008 від 20 березня 2008 р. в розмірі 332 063,96 грн. та судовий збір у розмірі 2 684,00 грн.
В обгрунтування позовних вимог вказано, що 20 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого за всіма правами та обов`язками є AT «ОТП Банк», процесуальним правонаступником якого в свою чергу є Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», був укладений Кредитний договір № ML-010/210/2008 ( Кредитний договір), за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 36 540,00 доларів США.
В забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором № ML-010/210/2008 від 20 березня 2008 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та Банком, був укладений Договір іпотеки (майнової поруки) № PML-010/210/2008, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності в рівних частках по частині. 
У зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору, рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 09.06.2010 із ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 39 532,49 дол.США , що еквівалентно 315 832,97 грн, а також пеню у розмірі 16230, 99 грн. Проте станом на 26.07.2023 заборгованість позичальника не погашена.
Вказало, що 18.07.2022 ТОВ «ОТП Факторинг Україна» дізналося про те, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зазначило, що оскільки ОСОБА_1 постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини і не заявив про відмову від неї протягом шести місяців з часу її відкриття, тому ОСОБА_1 вважається таким, що прийняв спадщину, а відтак є власником іпотечного майна. Виходячи із наведеного, просило задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27 вересня 2023 року позов задоволено. Звернуто стягнення на підставі Договору іпотеки № PML-010/185/2008 від 21.02.2008 р. на нерухоме майно – квартиру  АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в порядку визначеному Законом України «Про виконавче провадження», в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ML-010/210/2008 від 20 березня 2008 р. в розмірі 332 063,96 грн. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна». Вирішено питання судових витрат.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин по справі, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції безпідставно не застосував строки позовної давності. 
У письмових пояснення ТОВ «ОТП Факторинг» вказує, що строк позовної давності розпочався 18.07.2022, коли Товариство отримало листа відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі від 08.07.2022 № 1673/19/22.23-23, в якому було повідомлено про смерть ОСОБА_3 . Вважає рішення суду законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 20 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого за всіма правами та обов`язками є AT «ОТП Банк», процесуальним правонаступником якого в свою чергу є Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» був укладений Кредитний договір № ML-010/210/2008.
За умовами Кредитного договору Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 36 540,00 (тридцять шість тисяч п`ятсот сорок) доларів США.
Відповідно до п. 2 частини № 1 Кредитного договору Позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути Банку зазначені кредитні кошти у строки, передбачені Кредитним договором, а також сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами і виконати всі інші зобов`язання, визначені Кредитним договором (а. с. 11-15).
З метою забезпечення виконання зобов`язання за Кредитним договором № ML-010/210/2008 від 20 березня 2008 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та Банком, був укладений Договір іпотеки (майнової поруки) № PML-010/210/2008, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а. с. 16-19).
Відповідно до п. 3.1. ст. 3 Договору іпотеки предмет іпотеки належить в рівних частках на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане відділом приватизації державного житлового фонду виконкому Житомирської міської ради 01 жовтня 2007 р. за № 56252. Право власності зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 жовтня 2007 року, витяг про реєстрацію виданий Комунальним підприємством «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» від 19 жовтня 2007 року за № 16339681, реєстраційний номер 20702346, номер запису 14221, в книзі 177. (а. с. 20-22).
24 грудня 2010 року між AT «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого Банк передав та відступив Фактору сукупність прав за Договором іпотеки № PML-010/210/2008 від 20 березня 2008 року, включаючи, але не обмежуючись, правом звертати стягнення на заставне майно.
Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. (а. с. 38-44).
Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 09.06.2010 у цивільній справі за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено позовні вимоги, зокрема, вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» 39 532,49 дол. США, що еквівалентно 315 832,97 грн. (з розрахунку 799 грн. за 100 дол. США), а також пеню у розмірі 16 230,99 грн., 1 700,00 грн. сплаченого судового збору та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення. Рішення суду набрало чинності (а.с. 9).
Із листа відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі від 08.07.2022 № 1673/19/22.23-23 вбачається, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 18.07.2022 року було повідомлено про те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 23).
У зв`язку зі смертю Позичальника, відповідно до вимог ст. 1281 ЦК України та у відповідності до вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» направило до Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області вимогу кредитора від 30.11.2022 р. про надання відомостей щодо прийняття спадщини та про задоволення вимог кредитора за рахунок спадкового майна.
У вимозі кредитора зазначено, що заборгованість за Кредитним договором № ML-010/210/2008 від 20 березня 2008 р. становить у розмірі 39532,49 дол. США, що еквівалентно 315 832,97 грн., а також пеня у розмірі 16 230,99 грн.
Згідно відповіді Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області за вих. 1966/01-16 від 14.12.2022 р. претензію кредитора ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 29.11.2022 р. щодо ОСОБА_3 отримано та на її підставі заведено спадкову справу № 520/2022 до майна вказаної особи.
Листом Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області за вих. № 886/01-16 від 10.05.2023 р. повідомлено, що відповідно до матеріалів спадкової справи № 520/2022 р., заяви про прийняття спадщини не подавалися та свідоцтва про право на спадщину не видавалися(а. с. 24-27).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека – це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається   у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки (статті 12, 33 Закону України «Про іпотеку»).
Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
Таким чином, Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).
Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону України «Про іпотеку») є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41, 42, 47 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі – покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року  у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19).
Для застосування такого способу захисту своїх прав, як звернення стягнення на предмет іпотеки, необхідно не тільки встановити факт невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, а й розмір заборгованості, в рахунок погашення якої буде звернено стягнення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року в справі № 361/7543/17 (провадження № 14-546цс19) та від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18), зроблено висновок, що: наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. […] звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається в рахунок стягнення заборгованості за основним договором, а отже таке звернення стягнення не є додатковим стягненням, яке могло б розумітися як подвійне.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.
Судом встановлено, що оскільки ОСОБА_1 не виконував належним чином умови кредитного договору № ML-010/210/2008, Банк звернувся до суду із позовом про стягнення всієї суми по кредиту.
Також встановлено, що станом на дату звернення до суду з цим позовом відповідачем не погашено в самостійному порядку та не стягнено в примусовому порядку заборгованість за рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 09 червня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.
За умовами Договору іпотеки, а саме п. 2.1. Іпотека за цим Договором забезпечує вимоги Іпотекодержателя щодо сплати Боржником кожного і всіх його боргових зобов`язань за Кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в Кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом терміну його дії.
Відповідно до п. 3.1. ст. З Договору іпотеки предмет іпотеки належить в рівних частках на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане відділом приватизації державного житлового фонду виконкому Житомирської міської ради 01 жовтня 2007 року за№ 56252. Право власності зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 жовтня 2007 року, витяг про реєстрацію виданий Комунальним підприємством «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» від 19 жовтня 2007 року за № 16339681, реєстраційний номер 20702346, номер запису 14221, в книзі 177 (копія свідоцтва про право власності, копія витягу та інформаційна довідка № 326250744 від 20.03.2023 р. додаються).
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 23).
Місцевий суд, керуючись положеннями ст.1216, 1217, ч. 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1221 , ч. ч. 1-3 ст. 1268 ЦК України, встановивши, що оскільки ОСОБА_1 постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини і не заявив про відмову від неї протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 вважається таким, що прийняв спадщину. Також правильно вважав, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно і право розпорядження ним. А відтак, ОСОБА_1 успадкував частини квартири АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 .
Надаючи оцінку обставинам правонаступництва у спірних правовідносинах, місцевий суд обгрунтовано вказав, що після смерті іпотекодавця до спадкоємця в разі порушення боржником своїх зобов`язань переходять обов`язки іпотекодавця у межах вартості предмета іпотеки, що узгоджується із положеннями ст. 23 Закону України «Про іпотеку». Відсутність у спадкоємця, який прийняв спадщину, свідоцтва про право власності на спадкове нерухоме майно не позбавляє кредитора спадкодавця звернутися на підставі вказаної норми до такого спадкоємця, що зволікає з отриманням свідоцтва з вимогами про звернення стягнення на спадкове майно, яке є предметом іпотеки.
Виходячи із наведеного, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_4 є одноосібним власником іпотечного майна ще станом на час відкриття спадщини – 24.09.2008 навіть за відсутності свідоцтва про право на спадщину, а відтак і одноосібним іпотекодавцем.
Обгрунтовуючи свої позовні вимоги в частині заборгованості за кредитним договором банк посилався на те, що вказаний розмір боргу підтверджується заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 09 червня 2010 року.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 роз`яснила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Таким чином, при вирішенні питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, місцевий суд правильно виходив з розміру заборгованості, встановленого заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 09 червня 2010 року. Відповідачем ОСОБА_1 вказаний розмір заборгованості не оспорений, ні під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, ні під час розгляду цієї справи, а тому колегія суддів вважає його доведеним.
Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що оскільки чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, тому суд першої інстанції, встановивши дійсний розмір кредитної заборгованості, невиконання рішення суду про його стягнення, а також наявність предмета іпотеки, на яке може бути звернуто стягнення – квартиру АДРЕСА_1 , дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, будь-яких заперечень про правомочність позивача від відповідача не надходило та сумніву не викликає з огляду на встановлені обставини справи.
Разом із тим, вирішуючи спір, місцевий суд не звернув увагу на наступне.
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 , під час розгляду справи у суді першої інстанції подав заяву про застосування позовної давності, про що свідчить текст відзиву на позовну заяву.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15).
Право на звернення до суду за захистом, закріплене статтею 4 ЦПК України, кореспондується зі статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.
Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252–255 ЦК України.
У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року в справі
№ 201/15310/16 зазначено, що необхідно розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 червня 2023 року
у справі № 755/13805/16-ц, дійшла висновку, що необхідно розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки.
У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
У справі, що переглядається, встановлено, що у кредитному договорі
сторони визначили дату повернення кредиту – 20 березня 2023 року. Водночас, у 2010 році Банк звернувся до суду із позовом про стягнення всієї суми заборгованості по кредиту, чим змінив строк кредитування. Таким чином, з моменту звернення до суду банку вже було відомо про порушення його прав на своєчасне повернення кредиту та сплату процентів за користування кредитом.
Натомість із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки банк звернувся до суду лише у серпні 2023 року, тобто майже через 10 років. 
Відтак, заперечення позивача, що строк позовної давності почався 18.07.2022, коли Банку стало відомо про смерть ОСОБА_3 не заслуговують на увагу, оскільки вже на момент розгляду справи про стягнення заборгованості за договором кредиту, Банку було відомо про його порушене право на повернення суми заборгованості по кредиту, в тому числі і за рахунок іпотечного майна за забезпечувальним договором. 
Набуття права на звернення на предмет іпотеки у позивача виникло не у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 та прийняттям спадщини ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_3 був іпотекодавцем 1/2 частини спірної квартири, що давало право банку на звернення стягнення на іпотечне майно у будь-який час (за умови невиконання договірних зобов`язань). У випадку своєчасного захисту своїх прав, банк не був позбавлений можливості звернутися до суду у межах позовної давності та, встановивши факт смерті поручителя, звернутися з вимогами до його спадкоємця.
Підстав для переривання перебігу позовної давності за спірним забезпечувальним зобов`язанням суд не встановив, а поважність причин пропуску позовної давності банком не доведено.
Виходячи із наведеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин позовної давності, про яку відповідачем заявлено під час розгляду справи судом першої інстанції та наголошено в апеляційній скарзі, а відтак, з урахування обгрунтованості позовних вимог, у задоволенні позову слід відмовити за сплином строку позовної давності.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням того, що апеляційна скарга задоволена судом в повному обсязі, то з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір у сумі 7471, 41 грн, який був сплачений ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 27 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна» на користь  ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 7471, 41 грн (за подання апеляційної скарги).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути  оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 08.12.2023.

Головуючий Судді: