КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
07 листопада 2022 року місто Київ.
Справа № 757/22435/22-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9726/2023
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Судді-доповідача:                     Желепи О.В.,
суддів:                                         Мазурик О.Ф., Стрижеуса А.М.           
за участю секретаря судового засідання Рябошапка М.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду  цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року (ухвалено у складі судді Матійчук Г.О., інформація щодо дати складання повного тексту відсутня)
у справі за позовом ОСОБА_1 до Української військово-медичної академії про визнання недійсним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу
 
ВСТАНОВИВ
 
У серпні 2022 року позивач звернувся до суду з із вказаним позовом, у якому просить визнати недійсним та скасувати наказ Української військово-медичної академії про звільнення ОСОБА_1 , зобов?язати Українську військово-медичну академію поновити ОСОБА_1 із 01.08.2022 року на займаній згідно укладеного контракту посаді, зберегти за ОСОБА_1 місце роботи і середній заробіток на особливий період (час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій), вилатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позову зазначено, що із 01.08.2021 року по 31.07.2022 року між Українською військово-медичною академією та ОСОБА_1 укладено контракт, яким призначено ОСОБА_1 на посаду старшого викладача Української військово-медичної академії.
31.07.2022 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України - закінчення строку контракту.
Позивач зазначає, що згідно п. 6.2.1 контракту підставою розірвання контракту є закінчення терміну його дії. Начальник Академії і працівник повинні за угодою сторін не пізніше як за 2 місяці визначитись у такому: контракт припиняє дію, контракт продовжується або укладається  новий. А якщо сторони не виконають покладеного на них контрактом такого обов?язку, він продовжується на новий термін.
Так, вказує, що сторони не виконали покладеного контрактом на них обов?язку - ніхто взагалі не повідомляв один іншого про те, що контракт припиняє дію, контракт продовжується або укладається на новий термін. А тому контракт продовжений на новий термін без будь-яких додаткових умов. Проте, відповідач порушив умови контракту, звільнивши позивача на підставі закінчення строку його дії - п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.
Позивач вважає, його звільнення таким, що порушує його право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, і право захисту від незаконного звільнення в особливий період, гарантовані ст. 43 Конституції України, що стало підставою для звернення до суду із позовом.
У серпні 2022 року позивач звернувся до суду з із вказаним позовом, у якому просить визнати недійсним та скасувати наказ Української військово-медичної академії про звільнення ОСОБА_1 , зобов`язати Українську військово-медичну академію поновити ОСОБА_1 із 01.08.2022 року на займаній згідно укладеного контракту посаді, зберегти за ОСОБА_1 місце роботи і середній заробіток на особливий період (час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій), виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року позовні вимоги залишено без задоволення.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 01 травня 2023 року, згідно поштової відмітки, подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нове, яким частково задовольнити позовні вимоги, а саме:
Визнати недійсним та скасувати наказ Відповідач від 27.07.2022 року № 160  про звільнення Позивача.
Зобов`язати  Відповідача поновити Позивача з 01.08.2022 року на займаній посаді згідно укладеного контракту посаді.
Зобов`язати Відповідача зберегти за Позивачем місце роботи і середній заробіток на новий термін згідно укладеного контракту - з 01.08.2022 по 31.07.2023 року.
Зобов`язати Відповідача виплатити Позивачу середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказує, що оскаржуване рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Вказує, що обов`язок відповідача попереджати позивача про припинення укладеного контракту встановлений на підставі ч. 3 ст. 21 КЗпП України п. 6.2.1 Контракту.
Вказує, що для позивача встановлення в контракті додаткових порівняно із законодавством, підстав припинення трудових відносин дозволило поставити питання про компенсацію свого хиткого становища, зокрема пролонгацію контракту (п. 6.2.1. контракту). Зазначає, що саме на таких умовах Позивач погодився підписати контракт з Відповідачем та розраховував , що цей пункт контракту не буде порушено. Також зазначає що вказаний пункт контракту є обов`язком, а не правом сторін. Невиконання цього обов`язку є підставою відповідальності - продовження контракту на новий термін.
Вважає, що справи, в яких викладені висновки Верховного Суду, на які послався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, не є подібні до справи, яка розглядається судом. А тому суду першої інстанції слід було врахувати висновки Верховного Суду, які викладені у постановах від 31.07.2020 року по справі № 757/34139/18-ц та від 08.04.2020 по справі № 760/408/19.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2023 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.
 
02 листопада 2023 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Української військово-медичної академії, в якому відповідач просить у задоволені апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, рішення - залишити без змін.
Вказує на те що у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року № 377/169/20 викладений висновок, відповідно до якого припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку його дії не потребує заяви чи будь-якого волевиявлення працівника. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення. 
Зазначає, що наведені в оскаржуваному рішенні висновки Верховного Суду є відповідними обставинам справи.
Вважає, що в умовах введення воєнного стану, зважаючи на те, що УВМА готує військових медиків, від якості навчання яких залежить життя та здоров`я військовослужбовців, що в свою чергу впливає на боєздатність підрозділів, начальник УВМА користуючись правами, наданими йому чинним законодавством має право визначати осіб, з якими продовжує контракт для підготовки слухачів. Зазначає, що якщо умови, які стали підставою для не продовження контракту, а саме небажання позивача працювати, невиконання ним трудових обов`язків, виникли вже після означеного в контракті терміну, це не може бути підставою для продовження контракту на наступний період, оскільки відповідач виявив своє бажання не продовжувати контракт, на відміну від позивача, який в означений період не заявив про бажання продовжувати роботу.
 
В судове засідання апеляційного суду учасники справи не прибули. ОСОБА_1 в письмових поясненнях від 27 жовтня 2023 року просив суд розглянути апеляційну скаргу без його участі. Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу підтвердив отримання судової повістки, причини неявки в судове засідання не повідомив.
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, обговоривши доводи  апеляційної скарги, обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення районного суду таким вимогам відповідає.
 
Судом встановлено, що строком із 01.08.2021 року по 31.07.2022 року між Українською військово-медичною академією та ОСОБА_1 укладено контракт, яким призначено ОСОБА_1 на посаду старшого викладача Української військово-медичної академії.
Наказом від 27.07.2022 року №160 ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України - закінчення строку контракту із 31 липня 2022 року.
Відповідно до п. 6.2.1 підставою для розірвання контракту є закінчення терміну його дії. При цьому начальник Академії і працівник повинні за угодою сторін не пізніше як за два місяці визначитись у такому: контракт припиняє дії, контракт продовжується або укладається на новий термін. Контракт не може «переходити» в договір на невизначений термін відповідно до пункту 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України (322-08), коли кожна із сторін не поставила питання про його припинення. Якщо у цей термін сторони не визначились, то контракт продовжується на новий термін.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, прийшов до висновку, що, оскільки звільнення позивача проведено з дотриманням вимог трудового законодавства і умов укладеного між сторонами трудового договору, право позивача на працю відповідач не порушив, у зв`язку з чим правових підстав для поновлення його на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП України) немає.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною шостою статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Статтею 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.
Згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Відповідно до частини другої статті 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору (частина третя статті 54 Закону України «Про освіту»).
Підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом (пункт 8 статті 36 КЗпП України).
Згідно з пунктом 9 постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня  1994 року № 170 «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору» (далі - постанова № 170) контракт набуває чинності з моменту його підписання або з дати, визначеної сторонами у контракті, і може бути змінений за згодою сторін, складеною у письмовій формі.
У контракті передбачаються обсяги пропонованої роботи та вимоги до якості і строків її виконання, строк дії контракту, права, обов`язки та взаємна відповідальність сторін, умови оплати й організації праці, підстави припинення та розірвання контракту, соціально-побутові та інші умови, необхідні для виконання взятих на себе сторонами зобов`язань, з урахуванням специфіки роботи, професійних особливостей та фінансових можливостей підприємства, установи, організації чи роботодавця (пункт 10 постанови № 170).
Згідно зі статтею 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.
Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.
Пунктом 2 статті 36 КЗпП України встановлено, що підставою для припинення трудового договору є закінчення строку його дії, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Останній день роботи за контрактом є днем закінчення його терміну, тобто у даному випадку 31 липня 2022 року.
Колегія суддів звертає увагу, що матеріалами справи підтверджується, що позивачу продовжували термін дії Контракту за його заявами від 10.06.2019 року та від 14.07.2021 року (а.с. 53-54).
Однак у 2022 році ОСОБА_1 не подав заяву про продовження контракту, у зв`язку з чим відповідач правомірно звільнив позивача з посади, у зв`язку з закінченням строку трудового договору.
До подібних висновків дійшов Верховний суд у постанові від 10 лютого 2020 року у справі № 754/6947/23, в якій колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що позивачку правомірно звільнено з посади, у зв`язку із закінченням строку дії контракту відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України, так як позивачка заяву про продовження терміну дії контракту не подавала.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на вказане колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивача правомірно звільнено з посади старшого викладача кафедри війскової загальної практики сімейної медицини факультету підготовки війскових лікарів, у зв`язку із закінченням строку дії контракту відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України.
Позиція позивача про те, що п. 6.2.1 Контракту передбачений обов`язок відповідача попереджати позивача про припинення укладеного контракту за два місяці до закінчення терміну дії останнього є помилковою. За зазначеним пунктом сторони Контракту повинні «визначитись» за два місяці до закінчення терміну дії Контракту. Жодним пунктом вказаного Контракту не передбачено обов`язкове попередження працівника про припинення укладеного Контракту за два місяці до закінчення терміну його дії. Також в цьому пункті чітко зазначено : "При цьому начальник Академії і працівник повинні за угодою сторін не пізніше як за два місяці визначитись...". Аналізуючи зміст вказаного пункту та обставини на які посилався відповідач, а саме не бажання позивача виконувати свої обов`язки (навчання військових медиків з безпосередньою участю викладача та контакті з студентами на базі та за місцем знаходження  студентів у іншому місті, куди в цілях безпеки відбулася  часткова передислокація академії, а не дистанційно , колегія суддів вважає, що ініціатива продовження контракту в такій угоді сторін мала бути проявлена саме позивачем, який мав подати заяву, що він бажає продовжувати контракт під час дії воєнного стану в нових реаліях в іншому місті та з безпосереднім контактом з майбутніми військовими лікарями в місці їх навчання. Оскільки така заява (заява про продовження контракту) не подавалась і як вбачається з матеріалів справи позивач знаходився з відповідачем в дискусії, щодо обґрунтування керівництвом законності переміщення та необхідності його присутності за місцем передислокації академії,  відповідач правомірно звільнив позивача за закінченням строку дії контракту. При цьому порушень пункту 6.2.1  за таких обставин з боку відповідача судом не встановлено.
Посилання позивача на розгляд справи в Київському апеляційному суді в іншому складі, позову іншого викладача, та висновок про порушення відповідачем вказаного пункту та поновлення працівника на роботі, колегія суддів відхиляє, оскільки такі висновки не є обов`язковими відповідно до норм ЦПК України і повноваженням оцінювати надані докази в даній справі, наділений суд, визначений для розгляду цієї справи.
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Положеннями ч. 1 ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,суд

ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених статтею 389ЦПК України.
 
Головуючий                                                                                           О.В. Желепа 

Судді                                                                                                      О.Ф. Мазурик

А.М. Стрижеус