ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 листопада 2023 року
м. Київ
справа № 523/18532/19
провадження № 61-590св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , державний реєстратор Виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області Голубенко Аліна Вікторівна, державний реєстратор Великодолинської селищної ради Овідіопільського району Одеської області Турецький Олександр Сергійович,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 18 січня 2022 року у складі колегії суддів Колеснікова Г. Я., Вадовської Л. М., Сєвєрової Є. С.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою та зобов`язання вчинити певні дії.
Позовна заява мотивована тим, що вона та відповідач ОСОБА_2 є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 , що розміщене на земельній ділянці площею 591 кв. м, яка ними не приватизована, кадастровий номер їй не присвоєно. 
Зазначала, що їй на праві власності належить 5/6 частин домоволодіння на підставі договору дарування від 03 лютого 2003 року. 
У фактичному користуванні позивача перебуває земельна ділянка площею  248,1 кв. м, більшу частину земельної ділянки самовільно захопила відповідач ОСОБА_2 .
Вказувала, що даний факт підтверджено висновком експертного дослідження від 28 листопада 2019 року № 15/19/1, виконаним судовим експертом Рапач К. В., яким встановлено, що площа земельної ділянки, яку займає ОСОБА_1 , складає 248,1 кв. м, що в свою чергу не відповідає частці 5/6 у праві власності на домоволодіння, що їй належить.
У користуванні позивача знаходиться земельна ділянка значно меншої площі  ніж їй належить, а відповідач ОСОБА_2 відмовляється вирішувати питання змінення розміру своєї земельної ділянки, здійснює незаконні будівельні роботи на ділянці, яка їй належить, зокрема, ОСОБА_2 самочинно збудувала на спірній ділянці гараж, літню кухню та сарай, за що притягнута до адміністративної відповідальності.
Вказане самочинне будівництво через опади призвело до пошкодження належного позивачу будинку і заподіяння збитків, що підтверджено висновком експертного дослідження від 28 листопада 2019 року № 15/19/1, виконаного судовим експертом Рапач К. В., та складає 21 881 грн.
Зазначала також, що ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 19 грудня 2019 року у цій справі за заявою позивача вжиті заходи забезпечення позову, а саме - заборонено державним реєстраторам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо спірної земельної ділянки.
Однак, рішенням державного реєстратора Виконавчого комітету Южненської міської ради Одеської області Голубенко А. В. (далі - державний реєстратор Голубенко А. В.) від 22 січня 2020 року, індексний номер рішення № 50836617, зареєстровано право власності на 1/6 частину спірного домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , номер запису про право власності № 35209400.
Крім того, рішенням державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопільського району Одеської області Турецького О. С. (далі - державний реєстратор Турецький О. С.) від 20 лютого 2020 року (індексний номер рішення № 51257567), незважаючи на заборону на вчинення реєстраційних дій, було здійснено поділ спільного об`єкта нерухомого майна і проведено державну реєстрацію частини спірного домоволодіння як окрему одиницю за АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , і в перелік належного відповідачу домоволодіння державним реєстратором були незаконно включені наступні споруди: гараж (Д), навіс (Ж), піч (№ 5), навіс (Є), літня кухня (Е) та сарай (який не зазначений в реєстраційних документах як складова частина домоволодіння). 
Посилаючись на те, що в порушення статей 10, 18, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор не перевірив наявність всіх необхідних документів для проведення державної реєстрації права власності на самовільно збудовані споруди: гараж (Д), навіс (Ж), піч (№ 5), навіс (Є), літня кухня (Е) та сарай, розташовані на земельній ділянці на АДРЕСА_1 , рішення про державну реєстрацію прав на вказані об`єкти є незаконним та підлягає скасуванню.
Оскільки ані розпорядження виконавчого комітету Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 11 червня 2003 року, ані рішення Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 20 грудня 2011 року, на які державний реєстратор посилається як на підставу реєстрації, не стосувалися споруд: гаража (Д), навісу (Ж), печі (№ 5), навісу (Є), літньої кухні (Е) та сараю, тому державним реєстратором проведено реєстрацію всупереч встановленим судом заходам забезпечення позову, в зв`язку з чим рішення про державну реєстрацію вказаних споруд є незаконним.
Посилаючись на викладене, з урахуванням уточненої позовної заяви,  ОСОБА_1 просила суд: 
визнати незаконним рішення державного реєстратора Голубенко А. В., індексний номер рішення № 50836617, яким 22 січня 2020 року зареєстровано право власності на 1/6 частину спірного домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , номер запису про право власності № 35209400;
скасувати запис № 35209400, індексний номер рішення № 50836617, державного реєстратора Голубенко А. В. про державну реєстрацію права власності на 1/6 частину спірного домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ;
визнати незаконним рішення державного реєстратора Турецького О. С. від 20 лютого 2020 року, індексний номер рішення № 51257567, про поділ спірного об`єкта нерухомого майна та державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на споруди: гараж (Д), навіс (Ж), піч (№ 5), навіс (Є), літню кухню (Е) та сарай (який не зазначений в реєстраційних документах як складова частина домоволодіння), розташовані на земельній ділянці на АДРЕСА_1 ;?
скасувати запис від 21 лютого 2020 року, індексний номер рішення № 51257567, державного реєстратора Турецького О. С. про поділ спірного об`єкта нерухомого майна та державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на споруди: гараж (Д), навіс (Ж), піч (№ 5), навіс (Є), літню кухню (Е) та сарай (який не зазначений в реєстраційних документах як складова частина домоволодіння), на земельній ділянці на АДРЕСА_1 ;
встановити порядок користування спірною земельною ділянкою, яким виділити позивачу в користування 492  кв. м, тобто 5/6 частин земельної ділянки на АДРЕСА_1 ;
зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок знести самовільно збудовані споруди, а саме: гараж (Д), навіс (Ж), піч (№ 5), навіс (Є), літню кухню (Е) та сарай (який не зазначений в реєстраційних документах як складова частина домоволодіння), на земельній ділянці на АДРЕСА_1 ;
стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача майнову шкоду у розмірі 21 881 грн та сплачений судовий збір у розмірі 768,40 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх прийняття
Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 19 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.
Вжито заходи забезпечення позову, а саме - заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації (в тому числі будь-яким акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам, органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючи державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відкриття та закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів щодо земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 01 липня 2021 року позов задоволено.
Визнано незаконним рішення державного реєстратора Голубенко А. В., індексний номер рішення № 50836617, яким 22 січня 2020 року зареєстровано право власності на 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , номер запису про право власності № 35209400.
Скасовано запис № 35209400, індексний номер рішення № 50836617, державного реєстратора Голубенко А. В., про державну реєстрацію права власності на 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .
Визнано незаконним рішення державного реєстратора Турецького О. С. про поділ спірного об`єкта нерухомого майна та державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 від 20 лютого 2020 року, індексний номер рішення № 51257567,  на споруди: гараж (Д), навіс (Ж), піч (№5), навіс (Є), літню кухню (Е) та сарай (який не зазначений в реєстраційних документах, як складова частина домоволодіння), розташовані на земельній ділянці на АДРЕСА_1 .?
Скасовано запис державного реєстратора ОСОБА_3 про поділ спірного об`єкта нерухомого майна та державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 від 21 лютого 2020 року, індексний номер рішення № 51257567, на споруди: гараж (Д), навіс (Ж), піч (№5), навіс (Є), літню кухню (Е) та сарай (який не зазначений в реєстраційних документах як складова частина домоволодіння), розташовані на земельній ділянці на АДРЕСА_1 .
Встановлено порядок користування спірною земельною ділянкою, яким виділено ОСОБА_1 в користування 492 кв. м, тобто 5/6 частин земельної ділянки на АДРЕСА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_2 за власний рахунок знести самовільно збудовані споруди, а саме: гараж (Д); навіс (Ж); піч (№5); навіс (Є); літню кухню (Е) та сарай (який не зазначений в реєстраційних документах, як складова частина домоволодіння), розташовані на АДРЕСА_1 .
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 21 881 грн та судовий збір у розмірі 768,40 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними належними та допустимими доказами. 
Суд першої інстанції виходив із вимог статті 356 ЦК України, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 станом на час розгляду справи та винесення оскаржуваного рішення є співвласниками домоволодіння, розташованого на АДРЕСА_1 . 
Місцевий суд врахував висновки земельно-технічного та будівельно-технічного дослідження № 15/19/1 від 28 листопада 2019 року, а також висновок додаткової судової земельно-технічної експертизи № 23/21 від 29 червня 2021 року.
Щодо вимоги про визнання незаконним рішення державного реєстратора Голубенко А. В. від 28 січня 2020 року та визнання незаконним рішення державного реєстратора Турецького О. С. від 21 лютого 2020 року, суд першої інстанції виходив з того, що вони прийняті всупереч ухвалі Суворовського районного суду міста Одеси від 19 грудня 2019 року, якою встановлено заборону на вчинення реєстраційних дій.
Задовольняючи позовну вимогу в частині зобов`язання ОСОБА_2 за власний рахунок знести самовільно збудовані споруди, суд першої інстанції зазначив, що відповідач ОСОБА_2 здійснила самочинне будівництво, що підтверджується матеріалами перевірки Управління державного архітектурно?будівельного контролю в Одеській області (далі - УДАБК в Одеській області), проведеною у 2019 році. При цьому самочинне будівництво здійснено на земельній ділянці, яка належить позивачу.
Задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 21 881 грн, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що факт заподіяння матеріальної шкоди підтверджено висновком експертного дослідження № 15/19/1 від 28 листопада 2019 року, складеного судовим експертом Рапач К. В.
В рішенні суду вказано, що матеріальна шкода спричинена позивачу з вини відповідача, тому, відповідно до статей 1166, 1167 ЦК України, саме вона  повинна відшкодувати цю шкоду.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Білозор О. О., оскаржила його до апеляційного суду.
Постановою Одеського апеляційного суду від 18 січня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтересах якої діє адвокат Білозор О. О.,  задоволено.
Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 01 липня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що, починаючи з 29 березня 2012 року, після поділу між сторонами спірного домоволодіння та з часу реєстрації права власності за ОСОБА_1 на визначено їй частину нерухомого майна, вона не була власником будинку АДРЕСА_1 у вигляді 5/6 частин домоволодіння, яке належало сторонам на праві спільної часткової власності, оскільки сторони здійснили його поділ на два самостійних об`єкти з присвоєнням житловому будинку ОСОБА_1 адреси: АДРЕСА_1 ,  отже,  їх право спільної часткової власності на домоволодіння на АДРЕСА_1 припинилось.
Вказане підтверджується проектом поділу спірного домоволодіння на два самостійних об`єкти, виготовленого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» (далі - КП «ОМБТІ та РОН») за заявами сторін, затвердженого розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 831р від 20 грудня 2011 року. 
Апеляційний суд зазначив, що оскаржувані рішення державних реєстраторів ОСОБА_4 від 28 січня 2020 року та ОСОБА_3 від 21 лютого 2020 року прийняті у відповідності до вимог статей 13, 14, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
В постанові апеляційного суду вказано про відсутність підстав для знесення самочинного будівництва, оскільки відповідно до статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Проте ОСОБА_1 вказаного не довела, оскільки суміжні земельні ділянки сторін відокремлені огорожею, що підтверджено технічним паспортом.
При цьому, право власності на земельні ділянки, на яких розміщенні будівлі сторін за адресами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , не зареєстровані, свідоцтва про право власності на них сторони не отримували, гараж та сарай збудовані на земельній ділянці відповідачки, чим право ОСОБА_1 не було порушено.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди не відповідають обставинам справи та вимогам закону,  оскільки надані позивачем докази на підтвердження суми заподіяної матеріальної шкоди у розмірі 21 881 грн не підтверджують визначений позивачем розмір шкоди.
Також суд апеляційної інстанції вказав на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, що місцевим судом  винесено ухвалу від 09 жовтня 2020 року про скасування своєї ухвали від 05 лютого 2020 року про закриття підготовчого засідання, якою вирішено повернутись до стадії підготовчого засідання, та прийнято уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 від 28 вересня 2020 року.
Крім того, ОСОБА_1 не заявляла в суді клопотання про поновлення строку для подання уточнених позовних вимог з обґрунтуванням поважних причин його пропуску. 
Розглядаючи справу, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачем у заяві про уточнення позовної заяви зазначено нові позовні вимоги про скасування рішень та скасування записів державних реєстраторів, які по своїй суті є не збільшенням (уточненням) позовних вимог, а є новими позовними вимогами, які ґрунтуються на інших правових підставах, що свідчить про одночасну зміну предмета і підстав позову.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі  ОСОБА_1  просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження позивач посилається на пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), а саме: суд апеляційної інстанції не врахував висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц (провадження № 14?341цс18), постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14-ц (провадження № 61-13282св18), від 22 січня 2020 року у справі № 646/7646/16-ц (провадження № 61-2011св19), від 22 вересня 2022 року у справі № 420/4374/19, постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 705/6917/14-ц.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду апеляційної інстанції щодо узгодженого порядку користування та поділу земельної ділянки між сторонами не відповідають дійсності, адже поділ земельної ділянки здійснюється відповідно до статті 56 Закону України «Про землеустрій» з виготовленням технічної документації із землеустрою. Тому ухвала Одеського обласного суду від 10 грудня 1966 року у справі № 2-27-1966 не може бути належним доказом щодо порядку користування земельною ділянкою, яка знаходилася у спільному користуванні позивача та ОСОБА_2 .
Заявник також зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку щодо правомірності рішень державних реєстраторів. Вважає, що державний реєстратор не перевірив наявність всіх необхідних документів для проведення державної реєстрації права власності на самочинно збудовані споруди, чим порушив вимоги статей 5, 10, 18, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
ОСОБА_1 також вказує, що апеляційний суд порушив норми процесуального права, адже їй не було надіслано ні копій апеляційної скарги, ні ухвали про відкриття апеляційного провадження, що позбавило її можливості звернутися за правничою допомогою та подати відзив.
Заявник вважає, що здійснення самочинного будівництва ОСОБА_2 спричинило пошкодження її житлового будинку, тому на її користь з ОСОБА_2 підлягає стягненню майнова шкода у розмірі 21 881 грн.
Доводи інших учасників справи
У березні 2023 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Білозор О. О., подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить закрити касаційне провадження в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, в іншій частині - касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи заявника є безпідставними, необґрунтованими, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди з висновками суду апеляційної інстанції.
Вказувала, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилалася ОСОБА_1 у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, а тому касаційне провадження у вказаній частині підлягає закриттю відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України
Провадження у суді касаційної інстанції
Касаційна скарга подана до Верховного Суду ОСОБА_1 12 січня 2023 року.
Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у справі.
У березні 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи
Суди встановили, що ухвалою Одеського обласного суду від 10 грудня 1966 року (справа № 2-27-1966) між попередніми власниками спірного домоволодіння на АДРЕСА_1 укладено мирову угоду, якою визнано за ними право власності на 1/6 та 5/6 домоволодіння, а також погоджено порядок користування земельною ділянкою (а. с. 79-81, т. 1).
ОСОБА_1 була власником 5/6 частин домоволодіння на АДРЕСА_1 ,  на підставі договору дарування від 03 лютого 2003 року, право власності зареєстровано в бюро технічної інвентаризації (а. с. 12, т. 1).
Відповідачу ОСОБА_2 належала 1/6 частина домоволодіння на АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 квітня 2002 року (а. с. 82, т.1).
Згідно з технічним паспортом, виданим ОСОБА_2 30 січня 2003 року на домоволодіння на АДРЕСА_1 , загальною площею 123 кв. м, до його складу належали: житловий будинок під літ. «А», загальною площею 66,9 кв. м; житловий будинок під літ. «Б», загальною площею 56,1 кв. м; господарські будівлі: літня кухня під літ. «Е», загальною площею 40,5 кв. м; сарай під літ. «В», сарай під літ. «Г», № 1-4 огорожа, мощення-1 (а. с. 83, т. 1).
Станом на 30 січня 2003 року житловий будинок літ. «Б», загальною площею 56,1 кв. м, та літня кухня літ. «Е», загальною площею 40,5 кв. м, були самочинним будівництвом.
Розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 11 червня 2003 року № 695р на підставі акта районної міжвідомчої комісії про прийняття в експлуатацію та згоди сторін, було прийнято до експлуатації з правом приватної власності ОСОБА_2 житловий будинок під літ. «Б», загальною площею 56,1 кв. м, та літню кухню під літ. «Е», площею 40,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1  (а. с. 89-94, т. 1).
Після прийняття в експлуатацію збудованих споруд ОСОБА_2 до лютого 2020 року не здійснювала оформлення права власності на введені в експлуатацію житловий будинок, площею 56,1 кв. м, та літню кухню, площею 40,5 кв. м.
ОСОБА_1 знесла житловий будинок під літ. «А», загальною площею 66,9 кв. м, сарай під літ. «Г» та на місці розташування сараю збудувала житловий будинок під літ. «К», площею 187, 1 кв. м.
Розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 434р від 27 червня 2007 року на підставі акта  районної міжвідомчої комісії, технічного висновку та згоди сторін, збудовану споруду ОСОБА_1 прийнято до експлуатації, а саме: житловий будинок під літ. «К», загальною площею 187,1 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1   (а. с. 95, т.1).
22 листопада 2011 року КП «ОМБТІ та РОН» складено висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яким встановлено наступний склад новоутворених об`єктів нерухомого майна:
у користуванні ОСОБА_1 залишається житловий будинок під літ. «К», загальною площею 187,1 кв. м., житловою площею 66,3 кв. м, та огорожа № 1,6?9, за адресою: АДРЕСА_1 , що складає одиницю;
у користуванні ОСОБА_2 залишається житловий будинок під літ. «Б», загальною площею 56,1 кв. м, житловою площею 33,5 кв. м, літня кухня під літ. «Е» та огорожа № 3, 4, за адресою: АДРЕСА_1 , що складає одиницю (а. с. 99, т. 1).
Розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 20 грудня 2011 року «Про затвердження висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна - домоволодіння АДРЕСА_1 з подальшим присвоєнням нумерації ( ОСОБА_1 )» затверджено проект технічного поділу домоволодіння, відповідно до якого:
за ОСОБА_1 визнано садибний житловий будинок під  літ. «К», загальною площею 187,1 кв. м, житловою площею 66,3 кв. м, та огорожа № 1, 6?9;
за ОСОБА_2 визнано домоволодіння, яке складається з житлового будинку під літ. «Б», загальною площею 56,1 кв. м, житловою площею 33,5 кв. м, літньої кухні під літ. «Е» та огорожі № 3, 4, за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, вказаним розпорядженням садибному житловому будинку присвоєно нумерацію новоутвореного об`єкта - АДРЕСА_1   (а. с. 96,т.1).
На підставі вказаного розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 20 грудня 2011 року та висновку КП «ОМБТІ та РОН» від 22 листопада 2011 року щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, виконавчим комітетом Одеської міської ради ОСОБА_1 видано свідоцтво на право власності серії НОМЕР_1 від 14 березня 2012 року на житловий будинок, загальною площею 187,1 кв. м, житловою площею 66,3 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 101, т. 1).
Відомості про право власності ОСОБА_1 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , внесені 29 березня 2012 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер майна № 36325821), що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 196172817 від 14 січня 2020 року (а. с. 102, т. 1).
На вказаній земельній ділянці розташована огорожа № 1, 6-9, яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності від 14 березня 2012 року, площею забудови 105,6 кв. м, та встановлює межі земельних ділянок, які перебувають у користуванні сторін (а. с. 96-100,  т.1).
Рішенням державного реєстратора Голубенко А. В. від 28 січня 2020 року за № 50836617 проведено державну реєстрацію права власності на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 з відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності № 35209400 (а. с. 78, т. 2).
Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 19 грудня 2019 року вжито заходи забезпечення позову, а саме заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 62, т. 1).
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , місцевий суд виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених вимог, а саме: 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 станом на час розгляду справи та винесення оскаржуваного рішення є співвласниками спірного домоволодіння;
ОСОБА_2 здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, яка належить позивачу, чим спричинено шкоду останній;
виконана ОСОБА_2 реконструкція житлового будинку та самочинно збудовані будівлі гаражу, літньої кухні та сараю призвели до збільшення загальної площі, тому отримання містобудівних умов та обмежень (будівельного паспорту) для проектування є обов`язковим;
на підтвердження заявлених обставин та вимог позову суду надано висновок земельно-технічного та будівельно-технічного експертного дослідження від 28 листопада 2019 року № 15/19/1, а також висновок додаткової судової земельно-технічної експертизи від 29 червня 2021 року № 23/21;
державний реєстратор не перевірив наявність всіх необхідних документів для проведення державної реєстрації права власності на самовільно збудовані споруди, чим порушив положення норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову в позові, апеляційний суд виходив з наступного.
Щодо вимог про встановлення порядку користування земельною ділянкою
Право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь?якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України).
Розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 20 грудня 2011року «Про затвердження висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна - домоволодіння АДРЕСА_1 з подальшим присвоєнням нумерації ( ОСОБА_1 )» було затверджено проект технічного поділу домоволодіння, відповідно до якого:
садибний житловий будинок під літ. «К», загальною площею 187,1 кв. м, житловою площею 66,3 кв. м, та огорожа № 1,6-9 - за ОСОБА_1 
житловий будинок під літ. «Б», загальною площею 56,1 кв. м, житловою площею 33,5 кв. м, літня кухня під літ. «Е» та огорожа № 3, 4 - а ОСОБА_2 .
Вказаним розпорядженням присвоєно нумерацію новоутвореному об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного розпорядження виконавчим комітетом Одеської міської ради ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності від 14 березня 2012 року на житловий будинок, загальною площею 187,1 кв. м, житловою площею 66,3 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з частинами першою-другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи,  яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного),  будівлю або споруду, переходить право власності,  право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Відомості про право власності ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно внесені 29 березня 2012 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер майна 36325821).
Отже, правильним є висновок апеляційного суду, що починаючи з 29 березня 2012 року, ОСОБА_1 не є співвласником будинку АДРЕСА_3 у вигляді 5/6 частин домоволодіння, оскільки сторони здійснили його поділ на два самостійних об`єкти нерухомого майна.
Відповідно до наявної в матеріалах справи заяви ОСОБА_1 від 12 травня 2003 року, поданої до Виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів, позивач не заперечувала проти прийняття в експлуатацію жилого будинку, в якому проживає ОСОБА_2 зі своєю сім`єю, кухні, а також частини земельної ділянки, якою користується остання.
Крім того, в технічному паспорті від 23 лютого 2012 року на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 , зазначено, що площа її земельної ділянки складає 261 кв. м (т.1, а.с. 103).
Технічний паспорт на будинок не є правовстановлюючим документом, який підтверджує набуття особою права користування земельною ділянкою у відповідних межах та розмірі, але він підтверджує розмір  земельної ділянки, яка перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_1 .
На спірній земельній ділянці розташована огорожа № 1, 6-9, яка належить ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право власності від 14 березня 2012 року, площею забудови 105,6 кв. м, та встановлює межі земельних ділянок, які перебувають у користуванні сторін.
Отже, з огляду на те, що з 14 березня 2012 року ОСОБА_1 є власником окремого житлового будинку за адресою:  АДРЕСА_2 , який знаходиться в межах земельної ділянки, порядок користування якою визначено за згодою сторін, апеляційний суд зробив правильний висновок, що вимоги ОСОБА_1 про встановлення іншого порядку користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 з виділенням їй у користування 492 кв. м, тобто 5/6 частин цієї земельної ділянки, на частині якої знаходиться домоволодіння відповідача, є безпідставними.
Висновки експертизи є одним з засобів доказування (пункт 2 частини другої статті 76 ЦПК України).
Згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Слід погодитися з апеляційним судом, що висновок земельно?технічного та будівельно-технічного експертного дослідження від 28 листопада 2019 року № 15/19/1, а також висновок додаткової судової земельно-технічної експертизи від 29 червня 2021 року № 23/21 є неналежними доказами у справі, оскільки як на час їх складення, так і на час подання експерту необхідних документів для вирішення поставлених питань, зокрема, щодо фактичної площі земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні   ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , та відповідність цієї площі належній позивачці частці у праві власності на домоволодіння у розмірі 5/6, ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 14 березня 2012 року вже була власником окремого житлового будинку, загальною площею 187,1 кв. м, житловою площею 66,3 кв. м, на АДРЕСА_1 , проте свідоцтво про право власності від 14 березня 2012 року експерту не надавала.
Щодо вимог про визнання незаконним рішення державного реєстратора Голубенко А. В. від 28 січня 2020 року
Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час вчинення реєстраційних дій у справі, далі - Закон).
Згідно зі статтею 24 зазначеного Закону в державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо є наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.
Крім того, згідно зі статтею 13 вказаного Закону, у разі відсутності відкритого на об`єкт нерухомого майна розділу в Державному реєстрі прав відомості про інші речові права та суб`єкта (суб`єктів) цих прав, обтяження речових прав та суб`єкта (суб`єктів) цих прав вносяться до спеціального розділу Державного реєстру прав, крім випадків, якщо така державна реєстрація проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності.
Після відкриття на об`єкт нерухомого майна розділу у Державному реєстрі прав відомості про інші речові права та суб`єкта (суб`єктів) цих прав, обтяження речових прав та суб`єкта (суб`єктів) цих обтяжень переносяться до такого розділу.
Відповідно до матеріалів реєстраційної справи № 2016590951101, державним реєстратором Голубенко А. В. перевірено наявність зареєстрованих обтяжень та заборон як щодо фізичної особи ОСОБА_2 , так і щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 січня 2020 року № 197850514 та від 28 січня 2020 року № 197850396 жодних заборон та обтяження стосовно будинку АДРЕСА_1 не зареєстровано.
Відповідно до частини другої статті 13 вказаного Закону на кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна.
На виконання вказаної норми державним реєстратором було відкрито відповідний розділ у Державному реєстрі та відповідну реєстраційну справу № 2016590951101.
Як вбачається з матеріалів справи, державним реєстратором Голубенко А. В. прийнято рішення № 50836617 від 28 січня 2020 року та проведено державну реєстрацію права власності на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 з відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 35209400) на підставі наступних документів: свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 3751 від 15 квітня 2002 року; розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 695р від 11 червня 2003 року (про введення в експлуатацію); акт прийому в експлуатацію від 11 червня 2003 року; розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 831р від 20 грудня 2011 року (затвердження проекту поділу); технічний паспорт від 13 лютого 2020 року.
Тобто, ОСОБА_2 з 2002 року була власником 1/6 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 квітня 2002 року, яке зареєстровано в Одеському бюро технічної інвентаризації.
В подальшому ОСОБА_2 було здійснено будівництво житлового будинку та літньої кухні, які введено в експлуатацію у 2003 році.
Однак право власності на цей будинок та літню кухню після введення до експлуатації зареєстровано не було.
Саме тому, державний реєстратор здійснив реєстрацію за відповідачем прав власності на 1/6 частини домоволодіння за вказаною адресою, з урахуванням введених в експлуатацію будинку та літньої кухні, на підставі документів, які було надано для реєстрації.
Щодо вимог про визнання незаконним рішення державного реєстратора Турецького О. С. від 21 лютого 2020 року
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі: поділу, об`єднання об`єктів нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна.
Пунктом 20 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції, чинній на час проведення реєстраційних дій у цій справі, далі - Порядок) передбачено, що у разі проведення державної реєстрації права власності на окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва вперше, у тому числі у результаті поділу, виділу частки з об`єкта нерухомого майна або об`єднання об`єктів нерухомого майна, державний реєстратор за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав відкриває новий розділ у цьому Реєстрі з присвоєнням реєстраційного номера об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва та формує реєстраційну справу відповідно до законодавства.
Зважаючи на поділ сторонами (співвласниками) домоволодіння за адресою:  АДРЕСА_1 , припинення права спільної часткової власності внаслідок такого поділу, сформувався окремий об`єкт нерухомості (одиниця).
Отже, державний реєстратор Турецький О. С. прийняв рішення № 51257567 від 21 лютого 2020 року про закриття розділу Державного реєстру речових прав та реєстраційну справу № 2016590951101 (1/6 частина домоволодіння).
Тому державнй реєстратор Турецький О. С. прийняв рішення № 51256980 від 21 лютого 2020 року про державну реєстрацію права приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , з відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав та реєстраційну справу № 2036776151101.
З огляду на зміст витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 201269820 від 21 лютого 2020 року, державний реєстратор Турецький О. С. провів державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 з відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яке було введені в експлуатацію 11 червня 2003 року, щодо якого ОСОБА_2 не отримувала правовстановлюючих документів.
При цьому реєстрація права власності державним реєстратором проведена не на 1/6 частину, яка належала раніше відповідачу, а на житловий будинок як окремий об`єкт АДРЕСА_1 .
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність підстав у державних реєстраторів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 для відмови у здійсненні державної реєстрації, визначених статтею 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Щодо вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнової шкоди
Відповідно до  загальних підстав відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду, передбачених статтями 1166, 1167 ЦК України, заподіяна шкода відшкодовується особою за наявності її вини.
Отже, деліктна відповідальність за загальним правилом настає за умови вини заподіювача шкоди. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.  
Згідно з частиною другою статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14 міститься правова позиція про те, що вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення їхніх прав.
Задовольняючи позовну вимогу про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з доведеності факту заподіяння такої шкоди з вини відповідача, покладаючись на висновок експертного дослідження від 28 листопада 2019 року № 15/19/1, складеного судовим експертом Рапач К. В.
На вирішення експерта Літвіновою Н. М. було поставлено питання: «Яка причина пошкоджень будинку за адресою: АДРЕСА_1 ?».
Так, у вказаному висновку зазначено, що причиною існуючих пошкоджень в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є відсутність необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівлі гаража за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, відстані 1,0 м до межі сусідньої ділянки від найбільш відступної конструкції стіни.
Разом з тим, з огляду на матеріали справи, відповідач ОСОБА_2 не є власником будинку АДРЕСА_1 , а позивач ОСОБА_1 не є власником будинку АДРЕСА_1 на вказаній вулиці, тому наведений висновок експертного дослідження не доводить причинно?наслідкового зв`язку між спричиненою ОСОБА_1 матеріальною шкодою та наслідками - протиправними діями саме ОСОБА_2 .
З огляду на викладене, апеляційний суд зробив правильний висновок, що наданими позивачем доказами заподіяної матеріальної шкоди ОСОБА_2 не доведено, їх не можна покласти в основу рішення суду.
Посилання у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц, постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14-ц (провадження № 61-13282св18), від 22 січня 2020 року у справі № 646/7646/16-ц (провадження № 61-2011св19), від 22 вересня 2022 року у справі № 420/4374/19, постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 705/6917/14-ц, підлягають відхиленню з огляду на таке.
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц розглядався спір про визнання незавершеного будівництва індивідуального житлового будинку самочинним та усунення перешкоди у користуванні власністю шляхом знесення житлового будинку. За обставинами цієї справи, суд першої інстанції розглянув справу за правилами цивільного судочинства, однак суд апеляційної інстанції зазначив, що позовні вимоги у частині визнання незаконними та скасування оспорюваних рішень виконкому Чернівецької міськради підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. У касаційній скарзі заявник посилався на порушення судами правил предметної юрисдикції, у зв`язку з чим справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Так, щодо юрисдикційності заявлених позовних вимог Велика Палата Верховного Суду виснувала, що рішення органу місцевого самоврядування та дії власника земельної ділянки, який зводить житловий будинок, взаємопов`язані і, на думку позивачки, порушують її цивільні права. Розгляд єдиного спору у судах двох юрисдикцій створює перешкоди для захисту прав позивачки і ускладнює судові розгляди. Щодо суті заявлених вимог, в постанові зазначено, що юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. 
Посилаючись на вказаний висновок, ОСОБА_1 зазначає про неврахування апеляційним судом факту притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за експлуатацію самочинних споруд, а також всіх можливих варіантів виконання припису УДАБК в Одеській області та істотних порушень будівельних норм, що порушує її права.
Разом з тим, апеляційний суд надав належну оцінку всім обставинам справи у їх сукупності, зокрема, зазначив про відсутність підстав для безумовного знесення споруд домоволодіння ОСОБА_2 , оскільки відповідач ввела в експлуатацію літню кухню під літ. «Е», гараж під літ. «Д» розібрала до стану тимчасової споруди без фундаменту, сарай розібрала та залишила навіс під літ. «Є», правовстановлюючі документи на земельні ділянки, які перебувають в користуванні сторін, порядок користування щодо яких визначено ухвалою Одеського обласного суду від 10 грудня 1966 року (справа № 2-27-1966), в матеріалах справи  відсутні. Отже, доказів того, що вказані забудови зведені з істотним порушенням будівельних норм і правил та порушують права позивача, за умови здійснених ОСОБА_2 перебудов на виконання припису УДАБК в Одеській області, матеріали справи не містять.
У постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14-ц розглядався спір про зобов`язання знесення самочинно збудованої господарської споруди. Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та відмовляючи у задоволенні позову, суд касаційної інстанції виходив з того, що спірний гараж побудуваний на належній відповідачу земельній ділянці з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, маючи дозвіл на його будівництво, дозвіл на право закладення фундаменту і будівельний паспорт; вказаний гараж належить йому на праві власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тому він не є самочинним будівництвом в розумінні статті 376 ЦК України; доказів істотного відхилення від проекту, що порушує права позивачів, чи відмови відповідача у проведенні перебудови позивачі не надали і порушення їх прав не довели.
Слід зазначити, що згідно з пунктом 6 Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017року № 406, належить, зокрема, зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд без влаштування фундаментів, зокрема навісів, альтанок, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, гаражів, а також свердловин, криниць, люфт-клозетів, вбиральнь, вигрібних ям, замощень, парканів, відкритих басейнів та басейнів із накриттям, погребів, входів до погребів, воріт, хвірток, приямків, терас, ґанків - щодо індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків.
Разом з тим у справі, яка переглядається, станом на час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідачем на виконання припису УДАБК в Одеській області від 19 березня 2019 року було розібрано гараж під літ. «Д» до стану тимчасової споруди, а також сарай під літ. «Ж», та залишено лише навіс без фундаменту, що підтверджується технічним паспортом від 13 лютого 2020 року, тому вказані споруди не є будівництвом, яке підлягає безумовному знесенню. Правовідносини у вищевказаній справі є подібними до справи, що переглядається, проте вказані висновки Верховного Суду не свідчать про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У постанові Верховного Суду від  22 січня 2020 року у справі № 646/7646/16-ц розглядався спір про визнання будівництвасамочинним та його знесення. Скасовуючи постанову апеляційного суду, якою позов задоволено в частині знесення самочинної побудови за рахунок відповідача, з направленням справи на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд виходив з того, що суд не дослідив можливості здійснення перебудови нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами; наявності чи відсутності згоди відповідача щодо здійснення такої перебудови; порядку користування земельною ділянкою; чи розташована спірна будівля на частині, яка виділена у користування позивачці; висновку експертизи з питань чи вплинуло самочинне будівництво на стан будівлі, що належить позивачу та чи можливо знести самочинну побудову без шкоди для будинку позивача.
Проте у справі, яка переглядається, встановлено апеляційним судом та підтверджено матеріалами справи, що навіс під літ. «Ж» та гараж під літ. «Д» не є самочинним будівництвом, а літня кухня під літ. «Е» введена в експлуатацію у 2003 році, тому безпідставними є посилання заявника на невстановлення апеляційним судом фактичних обставин справи, що призвели до ухвалення незаконного рішення у справі.
У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у адміністративній справі № 420/4374/19 розглядався спір про знесення самочинної споруди шляхом демонтажу улаштованих металевих конструкцій та відновлення несучих стін будинку. Разом з тим, висновки Верховного Суду в цій справі стосуються застосування частини сьомої статті 376 ЦК України, якою врегульовано питання щодо знесення самочинного будівництва у справах за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування, тому є незастосовними до правовідносин у справі, яка переглядається.
У постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 705/6917/14-ц розглядався спір про встановлення порядку користування земельною ділянкою. В постанові вказано, що при вирішенні спорів щодо порядку користування земельною ділянкою суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. У цій справі, скасовуючи оскаржувані судові рішення, Верховний Суд України дійшов висновку про необхідність передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції з тих підстав, що суди не встановили, яким чином фактично користувались власники земельною ділянкою, не звернули уваги на доводи позивача про те, що зазначений варіант користування земельною ділянкою порушує його право на користування належним йому, але не відбудованим гаражем, від якого хоча й залишився лише фундамент, але який значиться в технічному паспорті забудови. При цьому суди не встановили, чи мав позивач вільний доступ до гаража без визначеного порядку користування земельною ділянкою або при встановленому на підставі домовленості співвласників порядку користування земельною ділянкою, урахувавши можливість його відтворення та обслуговування, і чи зберігається таке право позивача при обраному судом варіанті розподілу земельної ділянки.
Правовідносини у зазначеній справі є подібними до справи, яка переглядається, проте вказані висновки Верховного Суду України не свідчать про неврахування апеляційним судом таких висновків, оскільки у наведених справах суд касаційної інстанції виходив з різних фактичних обставин, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.
Крім того, безпідставними є доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом порядку надсилання учасниками справи копії апеляційної скарги та доданих до неї  матеріалів разом з ухвалою про відкриття апеляційного провадження, встановленого статтею 361 ЦПК України.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України» (заява № 70329/12 
та 5 інших заяв) зазначав, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі із апеляційною скаргою, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи.
Статтю 6 Конвенції не можна тлумачити як таку, що встановлює певну форму обслуговування судової кореспонденції. Від національних органів влади також не вимагається забезпечення бездоганного функціонування поштової системи. Тим не менш, загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу. Невручення стороні належним чином судових документів може позбавити його або її можливості захищати себе у провадженні.
У справі «Гарячий проти України» (заява № 43925/18) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції.
З огляду на матеріали справи, ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Білозор О. О. в інтересах ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду міста  Одеси від 01 липня 2021 року у цій справі.
Відповідно до супровідного листа від 16 серпня 2021 року копію ухвали від 16 серпня 2021 року разом з апеляційною скаргою Одеський апеляційний суд надіслав учасникам справи, зокрема і ОСОБА_1 , на її поштову адресу:  АДРЕСА_4 .
22 вересня 2021 року до Одеського апеляційного суду повернулося рекомендоване поштове відправлення № 65300104702, в якому надіслано ОСОБА_1 копію ухвали суду апеляційної інстанції разом з апеляційною скаргою, з довідкою поштового відділення про причину повернення - «адресат відсутній за вказаною адресою».
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року апеляційний суд закінчив підготовчі дії та призначив справу до розгляду на 18 січня 2022 року, про що було повідомлено учасників справи (а. с. 68 - 74, т. 3). 
Отже, 18 січня 2022 року ОСОБА_1 брала участь в судовому засіданні, проте до початку розгляду справи клопотань про ознайомлення з матеріалами апеляційної скарги відповідача чи про відкладення розгляду справи не заявляла. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, враховуючи аргументи та доводи сторін у справі, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником норм цивільного процесуального законодавства України, переоцінки доказів, незгоди з висновками суду апеляційної інстанції, які не можуть бути підставами для скасування постановленого у справі судового рішення.
Також Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99).
Щодо клопотання про закриття касаційного провадження в частині вирішення позовних вимог про встановлення порядку користування земельною ділянкою
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Білозор О. О., просить закрити касаційне провадження в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, зазначивши, що вказана позивачем у касаційній скарзі судова практика, зокрема, постанова Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 705/6917/14-ц містить висновки щодо інших правовідносин, які не є подібними зі спірними правовідносинами, а тому касаційне провадження підлягає закриттю відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України. 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).
Як зазначалось вище, у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 705/6917/14-ц,  вирішуючи спір про встановлення порядку користування земельною ділянкою, колегією суддів проаналізовано застосування в таких правовідносинах судами касаційної інстанції норм матеріального права - статті 88  та частин другої і четвертої статті 120 ЗК України. Отже, правовідносини наведених справ є подібними, проте у справі № 705/6917/14-ц встановлено інші фактичні обставини, зокрема, у позивача та в попереднього власника право користування земельною ділянкою виникло на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 29 вересня 1970 року, тобто на підставі положень Земельного кодексу Української РСР 1970 року, а у відповідача право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу частини будинку від 28 вересня 2000 року.
Ураховуючи, що висновки щодо застосування положень статті 120 ЗК України, викладені у наведеній постанові Верховного Суду, на яку посилався заявник у касаційній скарзі, є подібними до спірних правовідносин, проте стосуються різних фактичних обставин, підстав для закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України Верховний Суд не вбачає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду, оскільки суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених 
у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Білозор Олеся Олександрівна, про закриття касаційного провадження у справі відмовити.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Одеського апеляційного суду від 18 січня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                          І. М. Фаловська
                                                                             С. О. Карпенко
                                                                             В. В. Сердюк