УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №276/937/23 Головуючий у 1-й інст. ЗБАРАЖСЬКИЙ А. М. 
Категорія 70 Доповідач Трояновська  Г. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:
Головуючого - судді Трояновської Г.С.
суддів: Павицької Т.М., Коломієць О.С.,
з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 276/937/23 за позов ом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, додаткових витрат та зобов`язання батька приймати участь у вихованні дитини
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 15 серпня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Збаражського А.М. у смт. Хорошеві

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом та просила стягнути аліменти на її користь з ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, враховуючи попередніх 5 років, починаючи з 01.11.2018 року і до досягнення дитиною повноліття; стягнути на її користь з відповідача додаткові витрати у сумі 80 000 (вісімдесят тисяч) грн, тобто половину вартості витрат, понесених нею на їх сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язати ОСОБА_2 приймати участь у вихованні їх дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом відвідування дитини у місті Києві і спілкування з сином у визначений судом час: дні тижня та години, періодичністю два рази на тиждень по 2 години під її наглядом.
В обґрунтування позову вказала, що перебувала з ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах від яких мають спільну неповнолітню дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 21.10.2021 ОСОБА_2 визнано батьком ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначила, що син проживає разом з нею в м. Києві та перебуває на її повному утриманні, так як відповідач із 2016 року не бере участі у вихованні та утриманні їх спільної дитини. Вказала, що за рішенням суду відповідач повинен сплачувати аліменти в розмірі частки від отриманих доходів, в тому числі і за минулий час. 
Крім того вказала, що після народження нею були понесені додаткові витрати на дитину приблизно в сумі 160 000 грн. Всі речі, ліки одяг, продукти харчування для дитини, оплату рахунків за комунальні послуги вона здійснювала самостійно, а тому посилаючись на положення ст. 185 СК України просила стягнути на її користь і додаткові витрати на дитину.
Також наголосила, що згідно положень ч. 2 ст. 157 СК України відповідач зобов`язаний брати участь у вихованні сина і спілкуватися з ним з періодичністю 2 рази на тиждень по 2 години під її наглядом.
Виходячи із наведеного, просила задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.
Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/5 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позову, тобто з 24 травня 2023 року, і до досягнення дитиною повноліття.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин по справі, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про стягнення з ОСОБА_2 аліментів по 1/5 частині зі всіх його доходів, стягнення додаткових витрат на дитину, зобов`язання відповідача приймати участь у вихованні дитини. 
В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що син ОСОБА_3 є особливою дитиною, оскільки у нього затримка психомовленевого розвитку та гіперактивність, дитина потребує регулярної корекції та лікування у психолога, невролога, логопеда, що пітверджується довідками, доданими до апеляційної скарги. Зазначала, що син повністю перебуває на її утриманні, проте їй дуже важко матеріально забезпечувати дитину, оскільки сама має проблеми зі здоров`ям. На даний час ОСОБА_3 проживає з бабусею у смт. Хорошеві, неподалік від матері відповідача, тому ОСОБА_2 має реальну можливість брати участь у вихованні сина. Крім того, нею після народження сина було понесено додаткові витрати на дитину, а тому просила стягнути з відповідача додатково 80 000 гривень.
У відзиві ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 15 серпня 2023 року - без змін. Зазначив, що є незрозумілим, в чому полягає незгода ОСОБА_1 з визначеним судом розміром аліментів. Долучені до позовної заяви квитанції та товарні чеки на придбання продуктів харчування, засобів гігієни не можуть бути належними доказами, адже не містять ідентифікаційних ознак покупця. Окрім того, з врахуванням найменувань продуктів харчування та інших придбаних товарів, вони не можуть бути віднесені до додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами. Щодо доводів апеляційної скарги про особливі потреби ОСОБА_3 заперечує, оскільки ці обставини не були предметом розгляду у суді першої інстанції, позивачем не подавалися докази на підтвердження витрат, які пов`язані з хворобою дитини (витрати на лікування в психолога, невролога чи логопеда. Вказав, що спілкування з дитиною під наглядом позивача, з якою він не бажає зустрічатися, не є його батьківським обов`язком.
Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду повідомлені належним чином, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України). 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, виходячи із такого. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , що видане Житомирським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області 22.11.2016, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначені ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с. 9).
Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області у справі № 276/355/18 від 21.10.2021 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнано батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6-8).
Також встановлено, що на утриманні ОСОБА_1 перебуває неповнолітня донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка є дитиною з інвалідністю, про що свідчать свідоцтво про народження Серії НОМЕР_2 та копія посвідчення Серії НОМЕР_3 , видане УПСЗН Голосіївської РДА в м.Києві (а.с 10,13).
До позовної заяви додані квитанції та товарні чеки на придбання продуктів харчування, засобів гігієни, медикаментів, інших товарів (а.с.14-66)
Згідно консультаційного висновку психіатра від 01.06.2023, доданого до апеляційної скарги, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , поставлено діагноз: змішаний розлад поведінки та емоцій (а.с.143)
Згідно консультаційного висновку спеціаліста №565 від 10.02.2020 Національної дитячої спеціалізованої лікрні «Охмадит» МОЗ України, доданого до апеляційної скарги, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , поставлено діагноз: затримка психо-мовленевого розвитку (загальний недорозвиток мови, гіперкінетичний розлад активності, уваги та поведінки) (а.с.144).
Вирішуючи питання про стягнення аліментів на утримання сина, суд першої інстанції, зазначив, що керуючись принципом доцільності, справедливості та розумності, з урахуванням найкращих інтересів дитини, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 у розмірі 1/5 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Такий розмір аліментів, на переконання суду, зможе забезпечити мінімальний прожитковий рівень для дитини та не становитиме надмірного фінансового тягаря для платника аліментів. Щодо стягнення аліментів за минулий період, суд зазначив, що відсутні підстави, які передбачені ч.2 ст.191 СК України, для стягнення з відповідача аліментів за минулий час. Щодо позовних вимог про стягнення додаткових витрат на дитину, суд також дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Також суд вважав безпідставними позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача приймати участь у вихованні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , періодичністю два рази на тиждень по 2 години під наглядом позивача, оскільки забезпечити спілкування дитини з батьком неможливо в примусовому порядку, всупереч волі останнього.
Колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції з огляду на таке.
Щодо вимоги про стягнення аліментів.
Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину з 08.07.2017 не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Із матеріалів справи вбачається, що сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перебуває на повному утриманні матері ОСОБА_1 . Доказів того, що відповідач в добровільному порядку надає допомогу на утримання дитини, матеріали справи не містять. Перерахування коштів для дитини упродовж чотирьох місяців 2022 року – з серпня по грудень ( а.с.92-95) не означає, що така матеріальна допомога носила постійний та регулярний характер.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про наявність правових підстав для стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини.
Визначаючи розмір аліментів у конкретній справі, суд має з`ясувати необхідний рівень коштів, який є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому має враховуватись стан здоров`я, матеріальне становище дитини, її вік, місцевість де вона проживає, щомісячні потреби, витрати пов`язані з навчанням, відвідування дитиною гуртків, спортивних секцій тощо. Крім того суд також має врахувати і матеріальне/сімейне становище платника аліментів.
Стягуючи аліменти, судом першої інстанції враховано обов`язок батька брати участь в утриманні неповнолітнього сина, з метою забезпечення права дитини на належне утримання. 
Вирішуючи спір, місцевий суд надав належну оцінку поданим відповідачем доказам - копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_4 , довідці КНП «Хорошівський центр первинної медико-санітарної допомоги Хорошівської селищної ради» №29 від 13.02.2023 (а.сп.92-96, 99) та врахував, що відповідач отримує пенсію за вислугу років, має хвору матір ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка постійно хворіє, потребує оперативного лікування та стороннього догляду.
Також встановлено, що  ОСОБА_2 має ще одну дитину на утримання якої сплачує аліменти, - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_5 , а також копією постанови старшого державного виконавця ВДВС Яворівського РУЮ Львівської області від 28.10.2013 про відкриття виконавчого провадження щодо виконання судового рішення про стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої дочки у розмірі 1/5 частини заробітку (доходу).
Водночас, ОСОБА_1 також має на своєму утриманні ще одну неповнолітню дитину - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка є дитиною з інвалідністю (а.сп.10-13).
Таким чином, оскільки відповідач має стабільний регулярний дохід та має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання сина, а також виходячи з завдань цивільного судочинства, на забезпечення інтересів дитини, які полягають, окрім іншого, в гарантованому отриманні достатнього та необхідного матеріального утримання, що покладається в обов`язок батьків,  при визначенні розміру аліментів,  виходячи з суспільно визнаного обсягу необхідних щомісячних витрат на утримання дитини, є правильними висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позовної вимоги про стягнення аліментів - у розмірі 1/5 частини з усіх доходів відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до повноліття дитини. 
Колегія суддів вважає, що виходячи з закріплених частиною 9 статті 7 СК України принципів справедливості, добросовісності та розумності, визначений судовим рішенням розмір аліментів враховує інтереси дитини, яка має право на фізичне здоров`я, належні умови для всебічного розвитку, освіти, виховання, на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Визначений місцевим судом розмір аліментів відповідає закону та узгоджується з судовою практикою та не суперечить принципу рівності прав обох дітей відповідача та не становитиме для нього надмірного фінансового тягаря.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не містять заперечень та спростувань щодо визначеного судом першої інстанції розміру аліментів.

Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів за минулий час.
Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Матеріали справи не містять доказів того, що позивач вживала заходів щодо одержання від відповідача аліментів раніше ніж до дня звернення до суду з цим позовом – 24.05.2023, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати.
А тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини першої статті 191 СК України, тобто з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання дитини саме з моменту звернення до суду з відповідною позовною заявою.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 754/3558/16-ц (провадження № 61-22781св18), від 19 квітня 2023 року у справі № 369/9386/17.
Отже, суд першої інстанції, застосувавши положення частини першої статті 191 СК України, дійшов правильного висновку про те, що аліменти на утримання дитини підлягають стягненню з моменту звернення до суду із позовом про стягнення аліментів.

Щодо вимоги про стягнення додаткових витрат на дитину.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно із вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Пленум Верховного Суду України у постанові від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у пункті 18 звернув увагу судів на те, що до передбаченої статті 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.
Тлумачення відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.
Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.
При цьому, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Пред`являючи позовні вимоги про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання сина, ОСОБА_1 вказала, що з народження дитини вона витратила на дитину 160 000 грн, а тому із відповідача підлягає стягненню половина зазначених нею витрат – 80 000 грн. 
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що у позовній заяві жодним чином не мотивовано, які саме особливі обставини, пов`язані з розвитком здібностей ОСОБА_3 , його хворобою, каліцтвом тощо, мали наслідком понесення позивачем додаткових витрат, що можуть бути стягнуті на підставі статті 185 СК України.
Придбання продуктів харчування, засобів гігієни, медикаментів, інших товарів, не є тими додатковими витратами, які викликані особливими обставинами у розумінні статті 185 СК України, а є витратами на утримання дітей, тобто аліментами, які вже стягнуті з відповідача.
Виходячи із наведеного, вирішуючи спір в цій частині, місцевий суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову у стягненні додаткових витрат.
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що у дитини є затримка психомовленевого розвитку та гіперактивність, дитина потребує регулярної корекції та лікування у психолога, невролога, логопеда, що пітверджується довідками, доданими до апеляційної скарги, колегія суддів не бере до уваги, оскільки ОСОБА_1 не обгрунтовувала свої позовні вимоги вказаними обставинами, а суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах заявлених позовних вимог, які були предметом розгляду в суді першої інстанції.
До того ж надані медичні документи підтверджують наявність певного виду хвороб у дитини, проте витрат, понесених позивачем, пов`язаних з лікуванням сина сторін, матеріали справи не містять.
Разом з тим ОСОБА_1 не позбавлена можливості реалізувати своє право на звернення до суду з позовом про стягнення додаткових витрат на дитину в порядку ст.185 СК України за наявності певних підстав та доказів.

Щодо вимоги про зобов`язання відповідача приймати участь у вихованні дитини.
За статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Відповідно до частин першої-третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Згідно зі статтею 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.
Аналізуючи вимогу ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_2 періодично відвідувати і спілкуватися з дитиною, колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно зазначив, що позов у цій частині є неналежним способом захисту, не пов`язаним із захистом будь-яких порушених, невизнаних чи оспорюваних прав позивача ОСОБА_1 , а тому врахувавши недопустимість забезпечення спілкування дитини з батьком в примусовому порядку, всупереч волі останнього, дійшов обгрунтованого висновку про необхідність відмови в задоволенні позовної вимоги щодо визначення періодичності зустрічі відповідача з дитиною.
Між сторонами відсутній спір щодо форми участі батька у вихованні дитини і мати дитини не створювала перешкод батьку в участі останнього у вихованні дитини та спілкуванню батька та сина.
Стаття 8 Конвенції про права дитини передбачає, що держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Ця норма включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання.
 Крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Взаємне задоволення батьками та дитиною товариства одне одного становить фундаментальний елемент «сімейного життя» у значенні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (постанова Верховного суду від 10.05.2023 у справі № 344/20598/21).
При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Разом з тим необхідно зауважити, що відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Отже, ухилення батька від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини в певних випадках може розцінюватися як підстава для позбавлення батька батьківських прав.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду першої інстанції.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено із додержанням норм як матеріального, так і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
З огляду на наведене апеляційний суд приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 15 серпня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 26.12.2023.

Головуючий Судді: