ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 листопада 2023 року	Львів	Справа № 380/2912/23 пров. № А/857/11897/23	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Курильця А. Р., Пліша М. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2023 року у справі №380/2912/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до  Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-
суддя в 1-й інстанції – Грень Н. М.,
час ухвалення рішення – 26.05.2023 року, 
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

                                                          в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому просила визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, оформлену листом від 19 травня 2022 року №6212-5199/К-55/8-1300/22, щодо поновлення їй пенсії з 01 грудня 2020 року; визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непоновлення, ненарахування та невиплати  їй пенсії з 01 грудня 2020 року; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області поновити нарахування та виплату їй з 01 грудня 2020 року пенсії на картковий рахунок № НОМЕР_1 , IBAN НОМЕР_2 , відкритий в Акціонерному товаристві “Райффайзен Банк”; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області виплачувати їй пенсію на картковий рахунок № НОМЕР_1 , IBAN НОМЕР_2 , відкритий в Акціонерному товаристві “Райффайзен Банк”.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо поновлення, нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсії з 01 грудня 2020 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області  поновити нарахування та здійснити виплату пенсії ОСОБА_1 , з 01 грудня 2020 року на картковий рахунок № НОМЕР_1 , IBAN НОМЕР_2 , відкритий в Акціонерному товаристві “Райффайзен Банк”. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду припиняється у разі неотримання пенсіонером призначеної пенсії протягом шести місяців підряд. Оскільки за період з 01 грудня 2020 року по 31 травня 2021 року позивач не отримувала пенсію, тому з 01 червня 2021 виплату такої припинено. Зазначає, що підставою для вчинення дій, спрямованих на поновлення виплати пенсії є подання відповідної заяви до уповноваженого органу Пенсійного фонду в установленому порядку особисто. Зауважує, що наявність у ОСОБА_1 права на поновлення виплати пенсії як особі, яка виїхала на постійне місце проживання за кордон, це не позбавляє її обов`язку подачі документів для поновлення виплати пенсії відповідно до вимог Порядку № 22-1 та Закону № 1058. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 , виданим 08 серпня 2002 року Галицьким РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області. Реєстраційний номер облікової картки платник податків № НОМЕР_4 . ОСОБА_1 є пенсіонеркою за віком і перебуває на обліку у Пенсійному фонді України з 01 лютого 1994 року (пенсійне посвідчення № НОМЕР_5 , видане 20 червня 1994 року).
Виплата пенсії проводилася через банківську установу АТ “Райффайзен Банк Аваль”.
Відповідно до інформації АТ “Райффайзен Банк Аваль” про пенсіонерів, пенсії яких одержуються за довіреністю більше, як один рік, або не одержують пенсію з поточного рахунку більше, як один рік, Головне управління листом від 27 липня 2021 року №1300-5209-8/66562 повідомило ОСОБА_1 про необхідність подання заяви для продовження виплати пенсії.
Оскільки станом на грудень 2020 року вищезазначену заяву до Головного управління ОСОБА_1 не подано, виплата пенсії з 01 грудня 2020 року переведена на поштове відділення №11 м. Львова.
ОСОБА_1 не отримувала пенсійні виплати за період з 01 грудня 2020 року по 31 травня 2021 року, тому Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області з 01 червня 2021 року припинило виплату пенсії ОСОБА_1 .
Позивачка зазначила, що не мала можливості знімати кошти зі свого рахунку, оскільки у листопаді 2019 року банківська картка ОСОБА_1 та доступ до банківського особистого кабінету онлайн були заблоковані через технічні причини.
У серпні 2021 року представником позивача відновлено онлайн доступ до рахунку позивачки. 
У вересні 2021 року представник позивача звернулась із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо виплати пенсії.
Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області листом від 06 жовтня 2021 року відмовило у поновленні виплати пенсії та повідомило, що для відновлення виплати пенсії позивачці належить особисто звернутися до будь-якого відділу обслуговування громадян (сервісний центр) із відповідною заявою та паспортом або іншим документом, що посвідчує особу, місце проживання, реєстрації.
ОСОБА_1 повторно 24 квітня 2022 року звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області шляхом надсилання звернення на електронну пошту відповідача, в якому просила відновити виплату пенсії.
Листом Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 19 травня 2022 року відмовлено у відновленні виплат пенсії з тих підстав, що для поновлення пенсії їй потрібно особисто звернутися до будь-якого відділу обслуговування громадян (сервісного центру) з заявою та паспортом або іншим документом, що посвідчує особу, місце проживання (реєстрації).
10 листопада 2022 року та повторно 19 грудня 2022 року представник позивача на підставі довіреності посвідченої 14 січня 2022 третім секретарем з консульських питань Посольства України у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії та зареєстрована в Єдиному реєстрі довіреностей 07 лютого 2022 року звернулася до Головного управління Пенсійного Фонду України у Львівській області з відповідними заявами щодо поновлення виплати пенсії позивачки.
На зазначені заяви представник позивачки отримала відповіді від 07 грудня 2022 року №17825-18092/К-55/8-1300/22 та від 16 січня 2023 року №978-20295/К-55/8-1300/23 про відмову щодо поновлення виплати пенсії з обґрунтуванням, аналогічним до попереднього.
Не погоджуючись з відмовою відповідача та вважаючи її протиправною, позивачка звернулася у суд з цим позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що бездіяльність відповідача є протиправною, оскільки відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвела до ситуації, за якої громадяни України позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати без повернення до України; існуючі норми матеріального права не повинні тлумачитись Пенсійним фондом з надмірним формалізмом, позбавляючи громадян України гарантованого права на отримання пенсії з формальних підстав, тому з метою ефективного захисту прав позивача необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області поновити нарахування та здійснити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 грудня 2020 року на картковий рахунок № НОМЕР_1 , IBAN НОМЕР_2 , відкритий в Акціонерному товаристві “Райффайзен Банк”. Щодо позовних вимог у частині зобов`язання відповідача виплачувати ОСОБА_1 пенсію на вищевказаний рахунок, то такі є передчасними, оскільки оцінка факту виплати позивачці на той чи інший рахунок може бути надана лише після проведення пенсійним органом нарахування пенсії.
Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з ч.3 ст.23 Загальної декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі-Закон № 1058) передбачає, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону №1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі ст.51 Закону №1058 у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Як зазначено в пункті 3.3. цього Рішення, оспорюваними нормами Закону № 1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
На підставі ч.1-2 ст.46 Закону №1058 нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
За змістом ч.2 ст.49 Закону №1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому статтею 46 цього Закону.
Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова частина права на соціальний захист, є його конституційним правом.
При цьому, пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни.
У свою чергу, спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме: стаття 46 Закону № 1058, визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Аналіз зазначених положень статті 46 Закону № 1058 свідчить, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.
Відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення від 07.10.2009 № 25-рп/2009 Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України (254к/96-ВР) положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.
З метою забезпечення правової визначеності Конституційний Суд України у своєму рішенні звернув увагу Верховної Ради України на необхідність внесення відповідних змін до законодавства, які до цього часу не були внесені.
Разом з тим, відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.
Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист.
Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача на підставі нотаріально завіреної довіреності із особистою заявою ОСОБА_2 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про поновлення пенсії (а.с.20-23).
Разом з тим, листом від 24 вересня 2021 року №13644-12619/І-55/8-1300/21 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повідомило, що для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 необхідно особисто звернутися до відділу обслуговування громадян (сервісний центр) з документом, що посвідчує особу, місце проживання (реєстрації).
Особливості припинення та поновлення виплати пенсії визначені Порядком надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі-Порядок № 22-1)
За змістом пунктів 1.1, 1.3 Порядку № 22-1 заява про призначення, перерахунок пенсії, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).
Заява про призначення, перерахунок пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший, припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання, працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера може бути подана представником заявника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Тобто, законодавцем передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником.
Вимога пенсійного органу щодо особистого звернення позивача з заявою про поновлення виплати пенсії ставить його право на соціальний захист в залежність від місця проживання (перебування), що є неприпустимим, а також суперечить інституту представництва на підставі довіреності.
Пунктом 2.9 Порядку №22-1 зазначено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
На підставі пункту 2.23 Порядку №22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.
Таким чином, оскільки Порядком №22-1 визначено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, в Порядку відсутні приписи про обов`язок позивача звертатися до пенсійного органу особисто, заяву від позивача було подано представником позивача, що діє на підставі нотаріально завіреної довіреності, тому пенсійний орган протиправно не поновив виплату пенсії позивачу.
Матеріалами справи стверджується, що представник позивача звернулась із заявою від 09 листопада 2022 року, до якої долучила документи для поновлення виплати пенсії, зокрема копії електронних звернень ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 03 вересня 2021 року, від 04 жовтня 2021 року, від 24 квітня 2022 року, копію паспорта ОСОБА_1 та копію довіреності від 19 травня 2022 року.
Разом з тим, відповідач, відмовляючи у поновленні пенсії, покликається на необхідність особистого звернення до будь-якого відділу обслуговування громадян із заявою та паспортом, або іншим документом, що посвідчує особу, місце проживання (реєстрації).
Як правильно зазначив суд першої інстанції, під особистим зверненням пенсіонера про поновлення виплати пенсії необхідно розуміти особисте підписання пенсіонером заяви про виплату пенсії та подання необхідних документів, а не фізичне переміщення цієї особистої заяви пенсіонером до відповідача.
При цьому, позиція відповідача стосовно того, що особисто підписана заява пенсіонера може бути передана в пенсійний фонд тільки ним особисто не просто звужує конституційне право на звернення до УПФ через уповноваженого представника, а й взагалі унеможливлює/нівелює право пенсіонера, який проживає за кордоном, на отримання пенсії.
Крім того, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або відсутність міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами, що також передбачено в статті 46 Конституції України. Очевидним є те, що необхідність приїзду людей похилого віку, які виїхали на постійне проживання за межі України, виключно з метою особистого звернення до Пенсійного органу задля виправлення помилки, допущеної державою, є додатковим тягарем для таких осіб і не сприяє відновленню їх порушеного права. Такий підхід суперечить тезам, покладеним Конституційним судом України в основу рішення від 07.10.2009 № 25-рп/2009.
З врахуванням наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що подання заяви про виплату пенсії на банківський рахунок лише особисто призведе до парадоксальної ситуації, за якої заяви про поновлення пенсії можуть подавати представники пенсіонерів, а заяви про виплату пенсії на банківський рахунок лише особисто пенсіонери, тому суд вважає, що подання заяви про виплату пенсії пенсіонеру, який виїхав на постійне проживання за межі України, допускається, у тому числі, представником такого пенсіонера за довіреністю і така заява повинна бути розглянута Пенсійним органом.
Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що бездіяльність відповідача є протиправною, оскільки відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвела до ситуації, за якої громадяни України позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати без повернення до України; існуючі норми матеріального права, не повинні тлумачитись Пенсійним фондом з надмірним формалізмом, позбавляючи громадян України гарантованого права на отримання пенсії з формальних підстав, тому з метою ефективного захисту прав позивача необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області поновити нарахування та здійснити виплату пенсії ОСОБА_1 , з 01 грудня 2020 року на картковий рахунок № НОМЕР_1 , IBAN НОМЕР_2 , відкритий в Акціонерному товаристві “Райффайзен Банк”. 
Крім того, колегія суддів зазначає, що, оскільки рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2023 року у справі №380/2912/23 в частині відмовлених позовних вимог не оскаржується в апеляційному порядку, та в процесі апеляційного провадження не було виявлено порушень, допущених судом першої інстанції, які б призвели до неправильного вирішення справи в цій частині, тому колегія суддів вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржуване рішення в цій частині.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог у частині їх задоволення, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
                                                       п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2023 року у справі №380/2912/23 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 13 листопада 2023 року.