ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 633/586/20  Номер провадження 22-ц/814/980/23	Головуючий у 1-й інстанції Цимбалістенко О.В.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 листопада 2023 року 	м. Полтава  	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі:  Чемерис А.К.  

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 

на рішення Печенізького районного суду Харківської області від 27 квітня 2021 року, ухвалене суддею Цимбалістенко О.В., повний текст рішення складено 17 травня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні і володінні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення, -

В С Т А Н О В И В:

02 грудня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, в якому просила усунути перешкоди у користуванні 1/2 частиною житлового будинку шляхом виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати відповідача ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим будинком; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 13.09.2011 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Печенізької селищної ради про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю задоволені у повному обсязі. Визнано за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до довідки від 13.08.2015 року, виданої КП «Печенізьке Бюро технічної інвентаризації» №63, станом на 31.12.2012 року житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 згідно рішення Печенізького районного суду Харківської області від 13.09.2011 року. Після прийняття вище вказаного рішення та реєстрації права власності відповідач ОСОБА_1 28.10.2011 року зареєструвала місце свого проживання у вказаному будинку, що підтверджується довідкою від 05.11.2020 року №02-30/1842, виданою Печенізькою селищною радою Печенізького району Харківської області. Дізнавшись про вказане рішення, позивач ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу на рішення Печенізького районного суду Харківської області від 13.09.2011 року. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 02.07.2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено. Рішення Печенізького районного суду Харківської області від 13.09.2011 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.10.2013 року зазначені вище рішення скасовані, цивільну справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Згідно рішення Печенізького районного суду Харківської області від 29.05.2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Печенізької селищної ради Харківської області, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю - відмовлено. Позовна заява ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Печенізька селищна рада Харківської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом - задоволені в повному обсязі. Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 03.07.2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилено. Рішення Печенізького районного суду Харківської області від 29.05.2014 року - залишено без змін. На підставі вищевказаних рішень позивачем ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на 1/2 частину вищевказаного житлового будинку, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Незважаючи на те, що рішення суду, на підставі якого за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок, було скасовано ще у 2013 році, відповідач ОСОБА_1 , яка самостійно виселятися та зніматися з реєстраційного обліку не бажає, до цього часу проживає без будь-якої правової підстави та зареєстрована у вказаному будинку. Позивач ОСОБА_5 як новий власник, що успадкувала спірне житло, не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідач ОСОБА_1 , яка втратила право власності на житловий будинок, самостійно відмовляється виселятися з нього. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, що відповідач ОСОБА_8 чинить перешкоди у вільному користуванні 1/2 частини житлового будинку, позивач була вимушена звернутися до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні і володінні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, шляхом її виселення.

Рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 27 квітня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні і володінні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення - задоволено.
Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні 1/2 частиною житлового будинку шляхом виселення ОСОБА_1 із житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у спірному будинку без будь якої правової підстави. Зібрані у справі докази та їх належність, вказують про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі, шляхом усунення перешкод ОСОБА_2 у користуванні і володінні житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення останньої.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у 2000 році ОСОБА_1 зі згоди власника ОСОБА_7 вселилася до будинку за адресою: АДРЕСА_1 , і весь цей час там проживає, облаштовувала та ремонтувала його за власні кошти. Тобто, ОСОБА_8 більше ніж 20 років проживала у цьому будинку, доглядала за ним, утримувала його у нормальному стані, вважаючи будинок своїм житлом. Звертає увагу, що вона є непрацездатною особою похилого віку, іншого житла у власності у неї немає. З огляду на те, що доходом ОСОБА_1 є лише мінімальна пенсія, то у випадку виселення її зі спірного житла вона не матиме можливості навіть просто орендувати будь - яке житло, у зв`язку з чим опиниться на вулиці. При цьому, зазначає, що ОСОБА_9 має у власності інше житло. Посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини, зазначає, що в контексті Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. За таких обставин вважає, що суд першої інстанції не оцінив виселення ОСОБА_1 на предмет пропорційності у контексті відповідних приписів ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неправильно застосував норми матеріального права, не врахував практику Європейського суду з прав людини та практику Верховного Суду, у зв`язку з чим прийшов до необґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Биченко А.О. просить залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції – без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 29 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печенізького районного суду Харківської області від 27 квітня 2021 року залишено без руху(т.2 а.с. 5-6).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 27 липня 2021 року відкрито апеляційне провадження (т.2 а.с. 12).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від серпня 2021 року справу призначено до розгляду судом апеляційної інстанції в судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного суду на 23.11.2021 року об 11.00 год, з повідомленням учасників справи (т. 2 а.с. 23).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд. 

З 03.08.2022 року дана цивільна справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15 серпня 2022 року справа призначена до апеляційного розгляду на 06 лютого 2023 року о 10-00 год., з повідомленням учасників справи.

У судове засідання до апеляційного суду не з`явилися учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток та повідомлень на офіційні електронні адреси у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (т.2 а.с. 94-102). Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що відповідно до довідки від 13.08.2015 року, виданої КП «Печенізьке Бюро технічної інвентаризації» №63, в якій зазначено, що станом на 31.12.2012 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 згідно рішення Печенізького районного суду Харківської області від 13.09.2011 року (т.1 а.с. 13).
З копії рішення Печенізького районного суду Харківської області від 13.09.2011 року вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Печенізької селищної ради Харківської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю задоволені у повному обсязі (т.1 а.с. 12).

Згідно ухвали Апеляційного суду Харківської області від 02.07.2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилено. Рішення Печенізького районного суду від 13.09.2011 року - залишено без змін (т.1 а.с. 16-18). Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.10.2013 року рішення Печенізького районного суду Харківської області від 13.09.2011 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 02.07.2013 року - скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с. 19-21).

Відповідно до рішення Печенізького районного суду Харківської області від 29.05.2014 року та ухвали Апеляційного суду Харківської області від 03.07.2014 року позовні вимоги ОСОБА_5 - задоволені у повному обсязі. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а.с. 22-30).

З Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що власником 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_5 (т.1 а.с. 31).

За таких обставин, судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . 

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 не є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки рішення Печенізького районного суду Харківської області від 13.09.2011 року скасовано на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.10.2013 року та справу було передано до суду першої інстанції на новий розгляд та згідно рішення Печенізького районного суду Харківської області від 29.05.2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

При цьому, судом першої інстанції було враховано, що згідно наданих відповідачем до суду доказів на підтвердження її проживання та утримання спірного будинку, з яких вбачається, що на момент вселення ОСОБА_1 у будинок у серпні 2000 року, у якому вона мешкає на даний час, спірний будинок знаходився у поганому стані, та ОСОБА_1 за власні кошти виконувала ремонтно-будівельні роботи для покращення умов проживання у даному будинку (т.1 а.с. 63-80).

Крім того, судом першої інстанції було враховано правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 16 листопада 2016 р. у справі № 6-709цс16, від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі №753/481/15-ц, та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі №523/12186/13-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 у справі № 447/455/17.

На підставі викладеного, судом першої інстанції встановлено, що звернення позивача до суду із вказаною позовною заявою про усунення перешкод у користуванні правом власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є однією із форм захисту власником своїх прав. Усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається шляхом пред`явлення негаторного позову (Висновок Великої Палати Верховного Суду у Постанові від 13.10.2020 року, справа № 447/455/17).

В силу ст. 391 ЦК України як власник майна ОСОБА_2 має право на власний розсуд вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням,про виселення про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.16 ч.2 п.4 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення. 

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 8 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2009 року у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria).

У рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom).

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ від 28 травня 2002 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy).

Аналізуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Дійсна сутність позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18).

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931 цс 16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113 цс 16) та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520 св 18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372 св 18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи в апеляційному порядку, колегія суддів вважає, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права особи на користування будинком.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64 цс 20).

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно матеріалів справи встановлено та не заперечується учасниками справи, що ОСОБА_1 проживає у спірному будинку з серпня 2000 року, оплачує послуги з надання електроенергії з 2001 року, на підставі рішення Печенізького районного суду Харківської області від 13.09.2011 року ОСОБА_1 зареєструвалася за вказаною адресою. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.10.2013 року рішення Печенізького районного суду Харківської області від 13.09.2011 року, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 02 липня 2013 року – скасовано. Рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 29.05.2014 року, що залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03 липня 2014 року, у задоволенні позовних вимог – відмовлено. При цьому, ОСОБА_1 на даний час проживає за вказаною адресою, користується житлом, сплачує комунальні послуги.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в даному будинку без будь якої правової підстави, що, на думку суду, є підставою для її виселення, разом з тим суд не з`ясував, чи виселення відповідача є необхідним в інтересах держави (суспільства), в інтересах територіальної громади, чи таке є необхідним для вирішення питання забезпечення житлом, для вселення у спірне приміщення його власника ОСОБА_2 . 

За результатами перегляду справи в суді апеляційної інстанції колегія суддів вважає, що оскільки  ОСОБА_1  є пенсіонером (77 років), не забезпечена іншим житлом в умовах запровадженого на всій території України воєнного стану, протягом тривалого часу понад 20 років проживає та несе відповідні обов`язки по утриманню спірного житлового будинку, то її інтереси як особи, яка проживає і зареєстрована у спірному житловому будинку, у межах цих правовідносин мають перевагу, так як втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Тому, виселення ОСОБА_1 з будинку АДРЕСА_1 , не відповідає принципу пропорційності, та є надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції.

За таких обставин, враховуючи тривалий час користування ОСОБА_1 спірним житлом, а також те, що позивачем не доведено наявність нагальної суспільної необхідності, яка б виправдовувала втручання держави у право на житло, та наступне виселення ОСОБА_1 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем заявлені вимоги про усунення перешкод у користуванні і володінні житловим будинком шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та її виселення, що є взаємовиключними. Якщо особа постійно проживає у житловому приміщенні, то чи є правильним способом захисту порушеного права визнання її такою, що втратила право користування ним, на що не звернув увагу суд першої інстанції при вирішенні даного спору.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 

Згідно ч. 1, п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 2 522,40 грн (т.1 а.с. 222, т.2 а.с. 10). Оскільки у задоволенні позову відмовлено, з позивача ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь відповідача ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір при подачі апеляційної скарги у розмірі 2 522,40 грн.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 

Згідно п. 3,4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права. 

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.3,4, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити.

Рішення Печенізького районного суду Харківської області від 27 квітня 2021 року – скасувати і ухвалити нове рішення. 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні і володінні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення – відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір сплачений при подачі апеляційної скарги у розмірі 2 522,40 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2023 року.

СУДДІ:                А. І. Дорош         О. А. Лобов                 В. М. Триголов