ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7271/23 Справа № 207/1922/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Погребняк Т.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Зайцева С. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 року                                        місто Дніпро Дніпропетровської області 
Єдиний унікальний номер 207/1922/23
Номер провадження 22-ц/803/7271/23
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Барильської А.П., Максюти Ж.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Дніпроважмаш» на рішення Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 червня 2023 року головуючого судді Погребняк Т.Ю. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Дніпроважмаш» про стягнення нарахованої, але не виплаченої компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди, середнього заробітку за час затримки розрахунку заробітної плати при звільненні,-
В С Т А Н О В И В :
У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства «Дніпроважмаш» (далі-АТ «Дніпроважмаш»), яка у подальшому була змінена, у якій просив стягнути з відповідача 223 312,36 грн , з яких: компенсація за 78 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки у розмірі 44 016,96 грн , середній заробіток за час затримки розрахунку заробітної плати при звільненні у розмірі 169 296 грн, моральну шкоду у розмірі 10 000 грн , мотивуючи вимоги тим, що з 07 липня 2009 року по 18 січня 2022 року він працював на посаді електрогазозварника у АТ «Дніпроважмаш». 
18 січня 2022 року був звільнений за власним бажанням. Згідно довідки про заробітну плату: у грудні 2021 року відпрацьовано 169,7 годин, заробітна плата склала 11 972,10 грн., у січні 2022 року відпрацьовано 55 годин, заробітна плата склала 3 535,23 грн. Середньогодинна заробітна плата визначається наступним чином: заробітна плата за останній календарний місяць роботи, що передує звільненню (грудень 2021 року) – 11972,10 грн. поділена на число відпрацьованих ним робочих годин за останній місяць роботи (грудень 2021 року) – 169,7 годин = 70,54 грн. за 1 годину роботи (11972,10 грн./169,7). Середньомісячне число робочих днів складає 20 робочих днів. За період з 18.01.2022 року по 28.04.2023 року кількість робочих днів становить (20*15 місяців)= 300 робочих днів * 8 робочих годин протягом робочого дня = 2400 робочих годин. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18.01.2022 року по 28.04.2023 року (300 робочих дня, 2400 годин) склав: 70,54 грн. (середнього динна заробітна плата) * 2400 (число робочих годин) = 169 296 грн . Розрахунок компенсації за 78 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки: 70,54 грн (середньоденна заробітна плата) * 8 (робочих годин протягом одного робочого дня) * 78 (календарних дня невикористаної основної щорічної відпустки) = 44 016,96 грн. Внаслідок невиплати АТ «Дніпроважмаш» належних йому виплат при звільненні він зазнав моральних страждань, які виразилися у зміні способу життя та у переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом порушених прав. Моральну шкоду оцінив у розмірі 10 000 грн. Також, просив вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Рішенням Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 червня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з АТ «Дніпроважмаш» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 169 296 грн, моральну шкоду у розмірі 2 000 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
В апеляційній скарзі АТ «Дніпроважмаш» просить частково скасувати рішення суду зменшивши розмір стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 67 718,40 грн, зокрема зазначаючи, що розмір стягнутого судом середнього заробітку значно перевищує розмір заборгованості відповідача, яка на час прийняття рішення вже була виплачена. Вважають, що достатньою є сума середнього заробітку за шість місяців,що відповідає чинній редакції ст. 117 КЗпП України та критеріям розумності та справедливості. Зазначено, що судом першої інстанції не враховані доводи відповідача викладені у відзиві щодо зменшення розміру середнього заробітку, у зв`язку з тяжкою ситуацією на підприємстві.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Машошина А.О. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, зокрема зазначаючи, що відповідач виплатив на суму заборгованості по невиплаченій заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку, лише після отримання позовної заяви ОСОБА_1 та ухвали суду про відкриття провадження по справі. Щодо не врахування тяжкої ситуації на підприємстві зазначено, що жодного доказу з цього приводу, суду не надано.Вважають, що сума у розмірі 169 296 грн. розумна, справедлива та пропорційна і лише умисні протиправні дії відповідача призвели до того, що сума розрахунку сягнула такого розміру, оскільки позивач систематично та постійно нагадував про необхідність отримати те, що він заробив своєю працею і відповідач був не позбавлений можливості сплатити борг із заробітної плати набагато раніше, щоб запобігти збільшення компенсації за затримку повного розрахунку.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Отже, враховуючи викладене, справа підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику, як малозначна.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду оскаржується в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому апеляційним судом законність та обґрунтованість рішення перевіряється тільки у вказаній частині.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
В оскаржуваній частині судове рішення таким вимогам закону не відповідає .
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 07 липня 2009 року працював на посаді електрогазозварника у АТ «Дніпроважмаш». 
18 січня 2022 року ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням (а.с.18). 
Згідно довідки про заробітну плату № 24 від 17 травня 2023 року за період з 18 січня 2021 року по 18 січня 2022 року вбачається, що ОСОБА_1 у грудні 2021 року відпрацьовано 169,7 годин, заробітна плата склала 11972,10 грн., у січні 2022 року відпрацьовано 55 годин (а.с. 50).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні ОСОБА_1 були нараховані суми до сплати: заробітна плата за грудень 2021 року – 11 972,10 грн, заробітна плата за січень 2022 року – 3 535,23 грн, та компенсація за невикористану відпустку у сумі 27 787,92 грн. Усього сума до виплати склала 
43 295,25 грн. 
28 квітня 2023 року підприємством позивачу ОСОБА_1 було перераховано 27787,92 грн. компенсації за невикористану відпустку, тому суд дійшов висновку, що не підлягає стягненню з відповідача компенсація за невикористані дні відпустки.
Судом встановлено ,що середньогодинна заробітна плата визначається: заробітна плата за останній календарний місяць роботи, що передує звільненню (грудень 2021 року) – 11972,10 грн. поділена на число відпрацьованих ним робочих годин за останній місяць роботи (грудень 2021 року) – 169,7 годин = 70,54 грн. за 1 годину роботи (11972,10 грн./169,7). Середньомісячне число робочих днів складає 20 робочих днів. За період з 18.01.2022 року по 28.04.2023 року кількість робочих днів становить (20*15 місяців)= 300 робочих днів * 8 робочих годин протягом робочого дня = 2400 робочих годин. 
Тобто,середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18 січня 2022 року по 28 квітня 2023 року становить : (300 робочих дня, 2400 годин) склав: 70,54 грн. (середньогодинна заробітна плата) * 2400 (число робочих годин) = 169 296 грн.
Апеляційний суд не може в повній мірі погодитись з висновками суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку , виходячи з наступного.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).
Суд першої інстанції, встановивши, що роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення із відповідача відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку. Про те не вірно визначив суму що підлягає до стягнення.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
Визначаючи розмір відшкодування, який підлягає стягненню з АТ «Дніпроважмаш» на користь ОСОБА_1 апеляційний суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження №14-62цс18), зазначені у ній критерії, які слід було б враховувати при визначенні розміру відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України.
З матеріалів справи вбачається, що 28 квітня 2023 року АТ «Дніпроважмаш» здійснило з позивачем розрахунок за нарахованими при звільненні сумами у розмірі 43 295,25 грн (а.с. 50).
Судом першої інстанції визначено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18 січня 2022 року по 28 квітня 2023 року у розмірі 169 296 грн (70,54 грн х 2400 робочих годин = 169 296 грн), що значно перевищує невиплачену суму працівнику при звільненні та є очевидно непропорційним наслідкам правопорушення, несправедливим щодо роботодавця та порушує принцип співмірності, відтак апеляційний суд вбачає можливим зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з АТ «Дніпроважмаш» на користь ОСОБА_1 , та визначає такий в розмірі 67 718,40 грн, вважає, що такий розмір середнього заробітку є співмірним розміру невиплачених при звільненні сум, справедливим і таким, що відповідає обставинам даної справи.
Отже, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції та часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 67 718,40 грн.
Зменшуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, апеляційний суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), а також висновки Верховного Суду, висловлені у постановах від 08 липня 2020 року у справі № 761/17815/18 (провадження № 61-21117св19), від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19 (провадження № 61-1610св20), від 02 грудня 2020 року у справі № 152/1957/15 (провадження № 61-4141св20), від 27 січня 2021 року у справі № 332/3682/17 (провадження № 61-9206св20), від 10 лютого 2021 року у справі № 542/656/16-ц (провадження № 61-21050св19, від 24 лютого 2021 року у справі № 592/3597/20 (провадження № 61-15108св20), від 03 березня 2021 року у справі № 279/6777/19 (провадження № 61-9918св20), від 24 березня 2021 року у справі 359/8379/17 (провадження № 61-13585св20) та від 16 квітня 2021 року у справі № 761/11253/19 (провадження № 61-10729св20).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зміні, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України) .
З урахування викладеного, суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат та вважає необхідним, пропорційно розміру задоволених позовних вимог за подання позовної заяви стягнути з підприємства на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 497,16 грн (а.с.4,74), та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції стягнути з ОСОБА_1 , на користь АТ «Дніпроважмаш», судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2539,44 грн (а.с.90,105) .
Керуючись ст.ст. 374,376,381,382 ЦПК України, апеляційний суд –
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Дніпроважмаш»  – задовольнити. 
Рішення Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 червня 2023 року  в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні  змінити , зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні , який підлягає стягненню з Акціонерного товариства «Дніпроважмаш»  на користь ОСОБА_1 з 169 296 грн до 67 718 (шістдесят сім тисяч сімсот вісімнадцять ) грн 40 коп.
Рішення Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 червня 2023 року  в частині стягнення з Акціонерного товариства «Дніпроважмаш»  на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 1073,60 грн змінити та стягнути з Акціонерного товариства «Дніпроважмаш»  на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 497 (чотириста дев`яносто сім ) грн 16 коп. 
Стягнути з  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 на користь Акціонерного товариства «Дніпроважмаш», місцезнаходження: м. Дніпро Дніпропетровської області, вулиця Сухий Острів, 3, ідентифікаційний код юридичної особи: 00168076, судові витрати,понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 2539 (дві тисячі п`ятсот тридцять дев`ять ) грн 44 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: